КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 березня 2020 року місто Київ

Справа №761/31581/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Суханової Є.М.,

секретар судового засідання: Малашевський О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційних скарг публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку», в особі представника адвоката Кравченко Ольги Петрівни, та ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва, у складі судді Савицького О.А., від 28 жовтня 2019 року в справі за заявою про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору відступлення прав вимог за кредитним договором та договору відступлення прав вимог за договором іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з наведеним позовом.

Просили про визнати недійсним договір № 111 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 23 лютого 2018 року укладений між публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_1 та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки від 23 лютого 2018 року укладений між публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В. номер в реєстрі 523.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що оспорюванні договори підлягають визнанню недійсними відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, оскільки за своєю природою є договорами факторингу, а відповідно не відповідають загальним вимогам необхідним для дійсності правочину, а саме ч. 2 ст. 203 та ст. 1079 ЦК України.

У жовтні 2019 року позивачі звернулися до суду з заявою про забезпечення позову. Просили накласти арешт на нерухоме майно - нежилі приміщення з № 1 по № 7 (приміщення підвалу №1) (в літ. А) загальною площею 50,80 кв.м. що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

До набрання чинності рішенням у справі просили заборонити всім державним реєстраторам прав на нерухоме майно та нотаріусам, як спеціальним суб`єктам, на яких покладаються (делегуються) функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, будь яким іншим суб`єктам на яких покладаються (делегується) функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти будь - які дії щодо державної реєстрації прав власності та інших речових прав похідних від права власності, вносити будь - які зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо нерухомого майна - нежилі приміщення з №1 по №7 (приміщення підвалу №1) (в літ.А) загальною площею 50,80 кв.м. що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

До набрання чинності рішенням у справі просили також заборонити ОСОБА_1 вчиняти будь - які дії по зверненню стягнення на іпотечне майно - нежилі приміщення з № 1 по № 7 приміщення підвалу № 1) (в літ.А) загальною площею 50,80 кв.м. що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

До набрання чинності рішенням у справі крім того, просили заборонити ОСОБА_1 вчиняти будь - які дії щодо вказаного майна, зокрема проникати та входити до іпотечного майна, іншим чином користуватися, володіти та розпоряджатися, в тому числі укладати договори іпотеки, оренди, купівлі - продажу, дарування, або будь - які інші договори з третіми особами, будь - які попередні договори про наміри щодо іпотечного майна - нежилих приміщень № 1 по № 7 приміщення підвалу №1) (в літ.А) загальною площею 50,80 кв.м. що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Заяву обґрунтовано тим, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 року заяву про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на нерухоме майно - нежилі приміщення з № 1 по № 7 (приміщення підвалу № 1) (в літ.А) загальною площею 50,80 кв.м. що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині вимог заяви відмовлено.

ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», в особі представника адвоката Кравченко О.П. та ОСОБА_1 з судовим рішенням не погодилися та подали апеляційні скарги. Просили вказану ухвалу районного суду та заходи забезпечення позову скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволені заяви.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарги до задоволення не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, районний суд виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду.

Колегія суддів, не зважаючи на заперечення апеляційної скарги, з наведеними доводами суду першої інстанції погодилася, оскільки такі висновки суду першої інстанції є правильними й такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Розглядаючи спір, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційних скарг, під час вирішення питання про забезпечення позову у даній справі, дав належну оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу, а також прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною другою статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Встановивши, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суд першої інстанції, зробив обґрунтований висновок про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову.

Посилання ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», на ту обставини, що не допускається забезпечення позову шляхом зупинення тимчасової адміністрації або ліквідації банку, заборони або встановлення обов`язку вчиняти певні дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб при здійсненні тимчасової адміністрації чи ліквідації банку, не допускається забезпечення позову шляхом зупинення рішень, актів Національного банку України, а також встановлення для Національного банку України заборони або обов`язку вчиняти певні дії. Не допускається забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії за позовами власників або кредиторів неплатоспроможного банку до такого банку або Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в даному конкретному випадку є необґрунтованими та таким, що не спростовує висновки суду, оскільки банк не був власником майна на яке накладено арешт.

Не спростовують висновків районного суду й посилання скаржників щодо необґрунтованості та безпідставності позову.

Щодо посилання ОСОБА_1 , на те, що накладення арешту на майно, яке є предметом іпотеки не може бути належним заходом забезпечення позову під час оскарження переходу права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, у даному конкретному випадку, висновків суду також не спростовує.

Інші доводи апеляційних скарг зводяться до помилкового тлумачення відповідачами норм права і також не спростовують висновки суду першої інстанції в частині оскаржуваної ухвали.

За наведеного, колегія суддів вважає, що обраний позивачем вид забезпечення позову являється співмірним з предметом позову, а тому ухвалу районного суду слід залишити без змін, а апеляційні скарги ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_1 - без задоволення.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім того, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Тому, керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 268, 375, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку», в особі представника адвоката Кравченко Ольги Петрівни, та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше, як за п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Судді: С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко

Є.М. Суханова