Справа № 309/1308/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 березня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., СОБОСЛОЯ Г.Г.

при секретарі МИКУЛЯК Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 309/1308/18 за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , Хустської міської ради Закарпатської області та ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_5 , про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації речового права, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хустського районного суду від 8 липня 2019 року, повний текст якого складено 8 липня 2019 року, головуючий суддя Сідей Я.Я., -

встановив:

14.05.2018 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 і Хустської міської ради про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним державного акта на право власності на землю.

Заявою від 06.09.2018 позивачка змінила позовну вимогу з визнання недійсним державного акта на право власності на землю на вимогу про визнання недійсною та скасування державної реєстрації за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку.

Ухвалою Хустського районного суду від 18.04.2019 за заявою позивачки залучено до участі в справі ОСОБА_4 в якості співвідповідачки.

Змінений позов мотивувався таким.

Позивачка є власником квартири АДРЕСА_1 . Власниками квартири АДРЕСА_2 у цьому будинку є ОСОБА_5 і ОСОБА_3 . Маючи намір приватизувати належну до її квартири земельну ділянку, позивачка у 2017 році під час виготовлення технічної документації на земельну ділянку з`ясувала, що приватизація неможлива, оскільки за даними Державного земельного кадастру земельна ділянка суміжного землекористувача ОСОБА_3 з кадастровим номером :01:024:0051 частково накладається на квартиру позивачки та на земельну ділянку № АДРЕСА_3 сусідки ОСОБА_2 . Ця обставина була їй повідомлена листом ТОВ «Хуст Земля Карпат» від 29.08.2017 № 140.

За зверненням позивачки Управління контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області провело перевірку, якою встановило порушення вимог закону під час надання земельної ділянки по АДРЕСА_4 ОСОБА_3 . Позивачці стало відомо, що 14.11.2007 ОСОБА_3 був виданий Державний акт серії ЯД № 537374 на право власності на земельну ділянку площею 0,0210 га за вказаною адресою, призначену для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських будівель.

Державний акт був виданий на підставі рішення 7-ї сесії 5-го скликання Хустської міської ради від 16.06.2007 № 340, яким указану ділянку передано ОСОБА_3 у власність, у тому числі, на земельну ділянку площею 0,0079 га було встановлено обмеження в частині заборони на зміну цільового призначення ділянки, ландшафту та зовнішнього виду нерухомого майна (двір спільного користування).

Указані рішення та державний акт незаконні і підлягають скасуванню. Так, оскільки будинок АДРЕСА_5 складається з двох квартир, які належать сторонам як співвласникам будинку, належна до будинку земельна ділянка в силу положень ст. 89 ЗК України належить до спільної власності сторін. Такі земельні ділянки передаються у власність або користування співвласникам багатоквартирного будинку, які й визначають порядок користування земельними ділянками (ст. 42 ЗК України). Всупереч цьому, відповідач під час приватизації земельної ділянки подав неправдиві відомості щодо своєї квартири вказавши, що це є житловий будинок. Отже, приватизація земельної ділянки могла відбутися лише у спільну сумісну власність співвласників квартир у будинку.

Поза тим, і в разі застосування положень ст. 120 ЗК України право власності на відповідну земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності житлового будинку, тоді як відповідач приватизував усю належну до будинку земельну ділянку за винятком лише площі під квартирою АДРЕСА_6 , при цьому, приватизував і прилеглу до квартири землю (вхід до квартири), що унеможливлює належне і самостійне здійснення позивачкою права власності на квартиру.

Стосовно частини земельної ділянки площею 0,0079 га орган Держгеокадастру повідомив, що на цю частину ділянки 17.10.2007 накладено сервітут, який був погоджений ОСОБА_6 як власником квартири АДРЕСА_6 у будинку. Однак, станом на 2007 рік ця квартира належала гр-нам ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , від яких позивачка й придбала її, а гр-ка ОСОБА_6 не була власником квартири. Крім того, відрізняються й види сервітуту, що були визначені рішенням Хустської міськради від 16.06.2007 № 340, в договорі про сервітутне землекористування від 17.10.2007 і в Державному земельному кадастрі, де зафіксовано лише право проходу та проїзду на велосипеді, чим взагалі обмежено права позивачки.

Рішенням Хустського районного суду від 11.06.2010 у справі № 2-948/10 було встановлено незаконність набуття ОСОБА_3 права власності на землю, а Державний акт серії ЯД № 537374 на право власності на земельну ділянку, виданий 14.11.2007 ОСОБА_3 , був визнаний недійсним. Ці обставини відповідно до ст. 82 ч. 4 ЦПК України не підлягають доказуванню. Право власності ОСОБА_3 на цю земельну ділянку було зареєстровано 05.06.2013 саме на підставі цього державного акта, визнаного недійсним, а право власності на земельну ділянку виникло з моменту реєстрації цього права (ст. 125 ЗК України).

Відтак, підлягає скасуванню здійснена на підставі незаконних рішення органу місцевого самоврядування та державного акта державна реєстрація права власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку.

Посилаючись на ці обставини, на норми ЗК України та ЦК України щодо права власності на землю, права землекористування та їх захисту, позивачка ОСОБА_1 остаточно просила:

визнати незаконним і скасувати рішення 7-ї сесії 5-го скликання Хустської міської ради від 16.06.2007 № 340 в частині передачі безкоштовно у власність ОСОБА_3 земельної ділянки загальною площею 0,0210 га в АДРЕСА_4 , для обслуговування жилого будинку та господарських будівель та встановлення обмеження на частину земельної ділянки;

визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку площею 0,021 га, кадастровий номер :01:024:0051, за адресою: АДРЕСА_4 (номер запису про право в державному реєстрі прав 1181035).

Рішенням Хустського районного суду від 08.07.2019 змінений позов задоволено:

рішення 7-ї сесії 5-го скликання Хустської міської ради від 16.06.2007 № 340 в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0210 га за адресою: АДРЕСА_4 , для обслуговування жилого будинку та господарських будівель та встановлення обмеження на частину земельної ділянки визнано незаконним;

визнано недійсною та скасовано державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку площею 0,021 га, кадастровий номер :01:024:0051, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , номер запису про право в державному реєстрі прав 1181035.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності, з того, що спірна земельна ділянка належить до багатоквартирного житлового будинку, тому підлягає передачі у власність співвласникам такого будинку, підстав для закриття провадження в справі та для застосування позовної давності немає, а право власності позивачки на землю підлягає захисту.

Відповідач ОСОБА_3 оскаржив рішення суду як незаконне та необґрунтоване. Доводи скарги зводяться до таких.

Оспорене рішення органу місцевого самоврядування є законним, оскільки всі необхідні документи щодо приватизації земельної ділянки були погоджені власником квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 , після смерті якої право власності перейшло до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 .

Рішенням Хустського районного суду від 11.06.2010 було визнано незаконним Державний акт серії ЯД № 537374 на право власності на земельну ділянку, виданий 14.11.2007, і було скасовано рішення Хустської міської ради від 16.06.2007 № 340 в частині передачі цієї ділянки у власність, але ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 18.11.2010 це рішення суду в частині скасування рішення органу місцевого самоврядування було скасоване, а провадження в справі в цій частині було закрито через підвідомчість її адміністративному суду.

03.12.2010 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 продали свою квартиру ОСОБА_1 , згідно з договорами істотні для продажу обставини не були приховані від покупця.

Оскільки відповідне рішення органу місцевого самоврядування не було скасоване, відповідач у 2013 році встановленим порядком зареєстрував своє право власності на земельну ділянку.

З часу придбання квартири ОСОБА_1 увесь час порушувала правила добросусідства, внаслідок чого відповідач звернувся до правоохоронних органів. Постановою від 16.07.2012 про відмову в порушенні кримінальної справи зафіксовано, що між сторонами виникли неприязні стосунки, причиною яких є суперечки про право користування земельною ділянкою. Тобто, позивачці з часу купівлі квартири відомо про приватизацію відповідачем земельної ділянки, у суді першої інстанції відповідач просив застосувати позовну давність, у чому йому було відмовлено.

Відповідач не подавав під час приватизації земельної ділянки неправдивих відомостей щодо статусу свого житла як житлового будинку, оскільки відповідно до Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» до таких належать будинки, в яких є три і більше квартир. Посилання в спорі на ст. 42 ЗК України безпідставне.

В частині визнання недійсною державної реєстрації права власності на земельну ділянку рішення суду не містить обґрунтування. Крім того, під час розгляду справи квартира і земельна ділянка відповідача були продані ОСОБА_4 , яка і є власником нерухомого майна. Тобто, між первісними сторонами в справі відсутній спір. Відповідач на момент вирішення справи вже не був власником відповідного майна, однак, суд скасував державну реєстрацію права, яке вже припинилося.

Процесуальні права відповідача порушені судом, який безпідставно в рішенні зазначив, що відповідач подав заяву про розгляд справи в його відсутність, тоді як такої заяви він не подавав, а судову повістку про виклик до суду на 08.07.2019 він не отримував і не був належним чином повідомлений про розгляд справи.

У відзиві на апеляцію третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_5 стверджує, зокрема, про підтримання апеляції відповідача ОСОБА_3 і про незаконність відмови суду в застосуванні позовної давності щодо скасування рішення органу місцевого самоврядування, прийнятого 12 років тому. Крім того, факт порушення конкретних прав позивачки та незаконність оспореного рішення не були встановлені та доведені. Тому право власності відповідача на землю підлягало захисту.

Відзив на апеляцію подала і співвідповідачка ОСОБА_4 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Лукачко І.Й. Зазначає, серед іншого, що суд не врахував факту погодження у 2007 році власником квартири ОСОБА_6 всіх документів, необхідних для приватизації відповідачем ОСОБА_3 земельної ділянки. Тому наступні власники квартири отримували її вже без земельної ділянки. Крім того, наявний сервітут забезпечує позивачці можливість належного користування своєю квартирою, а відповідачка зверталася до Хустської міськради по зміну конфігурації земельної ділянки, що наразі є неможливим саме через судовий розгляд справи. Тому права позивачки не порушені. Насамкінець, позивачка неправильно інформує суд щодо моменту своєї обізнаності щодо прав на земельну ділянку, а суд неправильно вирішив питання позовної давності. Просить залишити апеляцію без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Габор Я.І., яка апеляцію не визнала, третьої особи ОСОБА_5 , яка вважає скаргу відповідача обґрунтованою, розглянувши відповідно до ст. 372 ч. 2 ЦПК України справу у відсутність інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оглянувши цивільну справу № 2-948/2010, інвентарну справу № 122 (№ 3799) на будинок АДРЕСА_5 , обговоривши доводи учасників процесу, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами законодавства щодо права власності на нерухоме майно, в тому числі, на землю, іншого пов`язаного законодавства в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів.

Відповідно до ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-81 ЦПК України:

кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій;

кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб.

Сторонами у справах позовного провадження є позивач особа, яка вважає, що її право порушене і яка пред`явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач (відповідачі) особа (особи) , яку (яких) відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка (які), виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має (мають) відповідати за позовом (ст. 42 ч. 1, ст.ст. 48, 51 ЦПК України).

Таким чином, особа може звернутися до суду по захист своїх порушених прав не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом або договором, правомірній вимозі належного позивача відповідає обов`язок належного відповідача (відповідачів) усунути порушення права. Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Житловий будинок АДРЕСА_5 з належними до нього господарськими будівлями і спорудами розташований на окремій земельній ділянці і є двоквартирним будинком, наявність у ньому двох квартир фіксується і обліковується щонайменше з 25.09.1965 (а.с. 13, 15, 21 і.с. № 122 (№ 3799)).

Станом на 14.11.2007 за змістом положень ст. 382 ч. 2 ЦК України багатоквартирним визначався житловий будинок, у якому було більше ніж дві квартири. Інструкція про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Держкомбудархітектури України від 24.05.2001 № 127 (реєстрація в Мін`юсті України від 10.07.2001 за № N 582/5773), визначала житлові будинки квартирного типу різної поверховості, житлові будинки садибного типу, розташовані на окремих земельних ділянках, при цьому, житлові будинки квартирного типу поділялися на малоповерхові (1 - 4 поверхи) та багатоповерхові (5 поверхів та вище); багатоповерхові житлові будинки, а також малоповерхові будинки блокового типу (так звана килимова забудова) визначалися багатоквартирними, а житлові будинки, які складаються із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень, визначалися будинками садибного типу (п.п. 2.1., 2.2.).

Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», що набрав чинності з 01.07.2015, багатоквартирним визначається житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири (ст. 1 ч. 1 п. 1).

12.05.1993 Хустська міська рада на підставі розпорядження від 10.05.1993 № 17/130 видала ОСОБА_6 Свідоцтво про право власності на житло АДРЕСА_7 на право спільної власності (без вказівки інших співвласників) на квартиру АДРЕСА_1 , право власності було зареєстроване Хустським ММВП технічної інвентаризації за № 3799 в реєстровій книзі № 21 (а.с. 29 т. 1, а.с. 43, 55 і.с. № 122 (№ 3799)).

24.07.1996 Хустська міська рада на підставі розпорядження від 24.07.1996 № 745/126 видала Свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 на право спільної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_8 , право власності ОСОБА_5 і ОСОБА_3 на квартиру, гараж, сарай і котельню було зареєстроване Хустським ММВП технічної інвентаризації за № 3799 в реєстровій книзі № 21 (а.с. 29 т. 1, а.с. 34 т. 2, а.с. 41 і.с. № 122 (№ 3799)).

За даними Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 04.09.1993 Відділом ЗАГС Хустської РДА, та даними картки фізичної особи платника податків прізвищем відповідача є « ОСОБА_10 » (а.с. 25 справи № 2-948/2010).

7-ма сесія 5-го скликання Хустської міської ради 16.06.2007 прийняла рішення № 340 «Про безоплатну передачу земельних ділянок у власність громадянам», яким передала безоплатно у власність ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0,0210 га в АДРЕСА_4 для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибну ділянку); на земельну ділянку площею 0,0079 га за цією адресою встановила обмеження «в частині заборони на зміну цільового призначення земельної ділянки, ландшафту та зовнішнього виду нерухомого майна (двір спільного користування)» (а.с. 7 т. 1, а.с. 28 т. 2).

У жовтні 2007 року Закарпатська регіональна філія ДП «Центр державного земельного кадастру» виготовила ОСОБА_3 . Технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку в АДРЕСА_4 (для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд) (а.с. 27-42 т. 2). Технічна документація містить:

позитивні висновки Хустського міського відділу земельних ресурсів, Відділу містобудування та архітектури Хустської міської ради з урахуванням встановленого обмеження щодо земельної ділянки площею 0,0079 га (ас. 32, 33 т. 2);

акт погодження меж земельної ділянки від 05.06.2006, підписаний, зокрема, ОСОБА_3 і ОСОБА_6 (а.с. 28 т. 1, а.с. 37 т. 2);

схему розподілу земельної ділянки в АДРЕСА_5 , підписану 12.11.2004 Шкретюк В.В., ОСОБА_5 і ОСОБА_3 , яка визначає земельну ділянку ОСОБА_5 і ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 ), земельну ділянку ОСОБА_6 ( АДРЕСА_9 ), двір спільного користування (а.с. 33 т. 1, а.с. 36 т. 2);

кадастрові плани земельних ділянок (ас. 31, 32 т. 1, а.с. 39, 40 т. 2);

договір про сервітутне землекористування від 17.10.2007, укладений ОСОБА_3 із ОСОБА_6 , відповідно до якого встановлений постійний платний сервітут щодо земельної ділянки площею 79,00 кв. м «для проходу та проїзду на велосипеді, транспортному засобі по наявному шляху, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій, право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд, інші земельні сервітути», договір зареєстрований у Державному реєстрі земель 14.11.2007 за № :05:07:0711:00002 (а.с. 9 т. 1, а.с. 41-42 т. 2).

14.11.2007 ОСОБА_3 на підставі рішення Хустської міської ради від 16.06.2007 № 340 видано Державний акт серії ЯД № 537374 на право власності на земельну ділянку площею 0,0210 га по АДРЕСА_4 , призначену для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських будівель, з кадастровим номером :01:024:0051, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № :01:07:0711:00491 (а.с. 8 т. 1, а.с. 26 т. 2). Земельна ділянка ОСОБА_3 межує, зокрема, по лініях: В-Г, Д-Е, Ж-Ж із землями ОСОБА_6 .

За приписами чинних станом на 16.06.2007 14.11.2007 положень ст.ст. 13, 14, 41 Конституції України, 316, 317, 319, 325, 373 ЦК України, ст.ст. 78, 79, 81, 90, 116, 118, 125, 126 ЗК України, п.п. 1.1., 1.4., 1.12., 3.1., 3.2. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку, право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Держкомзему України від 04.05.1999 № 43 (реєстрація в Мінюсті від 04.06.1999 за № 354/3647), інших пов`язаних норм законодавства, право приватної власності на землю набувається громадянами та реалізується державою, органами місцевого самоврядування відповідно до закону; громадяни набувають права власності на земельні ділянки із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування; право власності на землю виникає в порядку її відведення, після одержання документа, що посвідчує це право, яким є державний акт встановленої форми, що видається та реєструється структурними підрозділами Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України.

Державний земельний кадастр - це єдина державна система земельно-кадастрових робіт, яка встановлює процедуру визнання факту виникнення або припинення права власності і права користування земельними ділянками та містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим цих ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів; основними завданнями ведення державного земельного кадастру є, зокрема, забезпечення повноти відомостей про всі земельні ділянки, запровадження єдиної системи земельно-кадастрової інформації та її достовірності; державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель, який складається з книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок і Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку (ст. 193 ч. 1, ст. 195 ч. 1 п.п. «а», «в», ст. 202 ЗК України).

Відповідно до Указу Президента України від 17.02.2003 № 134/2003 «Про заходи щодо створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі у складі державного земельного кадастру» на Держкомітет України по земельним ресурсам покладено обов`язок щодо здійснення у складі державного земельного кадастру реєстрації земельних ділянок та прав на них. Така реєстрація була передбачена і здійснювалася згідно з Положенням про порядок ведення державного земельного кадастру, затвердженим Постановою КМ України від 12.01.1993 № 15, яке встановлювало, що державний земельний кадастр включає дані реєстрації права власності, права користування землею (п. 2), і Тимчасовим порядком ведення державного реєстру земель, затвердженим наказом Держкомзему України від 02.07.2003 № 174 (реєстрація в Мінюсті від 25.07.2003 за № 641/7962), який встановлював, що Державний реєстр земель - це складова частина державного земельного кадастру (п. 1.2.); державна реєстрація державного акта на право власності на земельну ділянку здійснюється шляхом внесення записів реєстрації до книги реєстрації (п. 4.2.); реєстраційний номер присвоюється державному акту на право власності на земельну ділянку в момент здійснення його державної реєстрації (п. 8.1.).

Згідно із Постановою КМ України від 17.07.2003 N 1088 «Про створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру», адміністратором бази даних державного реєстру земель є ДП «Центр державного земельного кадастру», яке до створення єдиної системи органів реєстрації прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснює державну реєстрацію земельних ділянок та прав на них (п.п. 3, 4).

Правомірність набуття права приватної власності на землю презюмується, правомірно набуте право приватної власності на землю підлягає захисту, ніхто не може бути незаконно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні (ст. 41 Конституції України ст.ст. 321, 328, Глава 29 ЦК України, ст.ст. 152, 153 ЗК України).

Таким чином, ОСОБА_3 набув право власності на земельну ділянку площею 0,0210 га по АДРЕСА_10 , це право, а також земельна ділянка встановленим порядком та згідно з чинним на відповідний час законодавством були зареєстровані. З урахуванням вищевикладеного, чинної на цей час редакції Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (Закон № 1952-IV), неврегульованості питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за єдиними порядком і правилами, а також того, що відповідні положення цього Закону (ст. 3 ч. 3, ст. 4 ч. 2, ст.ст. 5, 6, 19, 25 та ін.) не суперечать правилам державної реєстрації прав на земельну ділянку, умови набуття права власності на земельну ділянку ОСОБА_3 були дотримані.

Можливість подальшої державної реєстрації прав на земельну ділянку зважаючи, зокрема, на зміни у законодавстві щодо оформлення прав на нерухоме майно, в тому числі, на землю, які відбулися після 14.11.2007, наведеного не спростовують і на факт набуття права власності на землю, що мав місце раніше, не впливають. Тому здійснення ОСОБА_3 державної реєстрації права власності на земельну ділянку 05.06.2013 (номер запису про право власності 1181035) без зміни її параметрів і кадастрового номера (а.с. 10 т. 1 та ін.) на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Закон № 1952-IV), який з 01.01.2013 набрав чинності в новій редакції, істотно змінив правила такої реєстрації і передбачав, зокрема, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умов, якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення (ст. 3 ч. 4), не змінює дати набуття права власності на земельну ділянку.

ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 80 і.с. № 122 (№ 3799), а.с. 17 справи № 2-948/2010). Згідно з даними, зафіксованими у Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 21.11.2008 № 21004726, на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 12.05.1993 № 17, виданого на підставі розпорядження від 10.05.1993 № 17/130, реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 та сарай літ. Б після смерті ОСОБА_11 була визначена за померлою ОСОБА_6 , за ОСОБА_7 і за ОСОБА_9 у рівних частках (по 1/3 кожному співвласнику) (а.с. 52 і.с. № 122 (№ 3799)).

ОСОБА_7 і ОСОБА_8 успадкували за заповітом ОСОБА_11 по 1/6 частці у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 та 1/2 частині сараю літ. Б (а.с. 61, 63, 66, 68 і.с. № 122 (№ 3799)).

22.02.2010 ОСОБА_9 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 пред`явили до ОСОБА_3 та Хустської міської ради позов про скасування Державного акта серії ЯД № 537374 на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_3 14.11.2007, та рішення Хустської міської ради від 16.06.2007 № 340 (а.с. 5-7, 35 справи № 2-948/2010). Позов був пред`явлений, зокрема, з підстав порушення земельних прав позивачів як мешканців багатоквартирного будинку.

Рішенням Хустського районного суду від 11.06.2010 у справі № 2-948/2010 позов було задоволено, рішення 7-ї сесії 5-го скликання Хустської міської ради від 16.06.2007 № 340 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0210 га було скасовано, Державний акт на право власності на землю, виданий 14.11.2007 ОСОБА_3 , було визнано недійсним (а.с. 42-43 т. 1, а.с. 43-45 справи № 2-948/2010).

Однак, ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 18.11.2010 рішення Хустського районного суду від 11.06.2010 у справі № 2-948/2010 в частині вирішення питання про скасування рішення 7-ї сесії 5-го скликання Хустської міської ради від 16.06.2007 № 340 про надання ОСОБА_3 земельної ділянки скасовано, провадження в справі в цій частині закрито, роз`яснено позивачам право звернутися з відповідним позовом до адміністративного суду (а.с. 44 т. 1, а.с. 99 справи № 2-948/2010).

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 18.11.2010 рішення Хустського районного суду від 11.06.2010 у справі № 2-948/2010 в частині визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 14.11.2007 Хустською міською радою ОСОБА_3 , скасовано, у задоволення цієї позовної вимоги відмовлено (а.с. 102-104 справи № 2-948/2010). Апеляційний суд встановив, що будинок садибного типу АДРЕСА_5 є двоквартирним, а не багатоквартирним, тому належна до нього земельна ділянка може бути передана у власність власникам квартир у будинку з дотриманням ст. 40 ЗК України та інших норм земельного законодавства, застосування в спорі законодавства, що регулює відносини власників квартир у багатоквартирному будинку, неправильне, а оспорений державний акт на землю був виданий ОСОБА_3 правомірно. Суд встановив, серед іншого, що межі земельної ділянки ОСОБА_6 погодила ОСОБА_3 як один із співвласників квартири АДРЕСА_6 у будинку, оскільки вона єдина із співвласників проживала в квартирі і користувалася земельною ділянкою, порядок користування земельною ділянкою був встановлений власниками квартир добровільно.

Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом; обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ст. 82 ч.ч. 4, 5 ЦПК України).

Отже, твердження в позовній заяві про те, що рішенням Хустського районного суду від 11.06.2010 у справі № 2-948/10 встановлено незаконність набуття ОСОБА_3 права власності на землю, а Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 14.11.2007 ОСОБА_3 , був визнаний недійсним безпідставне, оскільки вказане судове рішення скасовано апеляційним порядком і натомість встановлено законність набуття ОСОБА_3 права власності на землю. Відповідні обставини встановлені щодо ОСОБА_3 і Хустської міської ради та не спростовані позивачкою ОСОБА_1

Доказів, які б спростовували правомірність прийняття органом місцевого самоврядування рішення про надання вказаної земельної ділянки та оформлення прав на неї в справі немає.

Зазначені вище обставини виключають можливість врахування як доказу Акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки від 03.03.2018 № 16.5-02/44, складеного старшим державним інспектором начальником відділу контролю за використанням та охороною земель у Берегівському, Виноградівському, Іршавському, Хустському районах та м. Берегове управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області Батрином В.В., який містить, зокрема, висновок про передачу Хустською міською радою ОСОБА_3 у власність земельної ділянки з порушенням вимог ст. 42 ЗК України, яка регулює правовий режим земельних ділянок багатоквартирних жилих будинків (а.с. 15-16 т. 1).

ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 03.12.2010 приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Чіжмарем С.І. за реєстровим № 8998, продали належні їм 4/6 частки у квартирі АДРЕСА_1 покупцю ОСОБА_12 (а.с. 12 т. 1, а.с. 71, 72 і.с. № 122 (№ 3799)). ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 07.12.2010 цим же нотаріусом за реєстровим № 9091, продала належну їй 1/3 частку в цій квартирі покупцю ОСОБА_12 (а.с. 13 т. 1, а.с. 77, 78 і.с. № 122 (№ 3799)). Договори є чинними.

У преамбулах договорів зазначено, що сторони їх укладають будучи попередньо ознайомленими з вимогами цивільного законодавства, перебуваючи про здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладених договорів. Продавці засвідчили, що незастережених недоліків, які значно знижують цінність або можливість використання за цільовим призначенням … квартири немає; від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення (п. 4 договорів); сторони підтвердили, що укладення договорів відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим, відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін (п. 6 договорів); у тексті договору зафіксовані всі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу … квартири (п.п. 7, 16 договорів); Правила користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджені Постановою КМ України від 08.10.1992 № 572, нотаріусом роз`яснені (п. 18 договорів).

Виходячи з наведеного, ОСОБА_12 купила квартиру АДРЕСА_1 з належною до неї господарською будівлею будучи достеменно обізнаною про розташування квартири саме у двоквартирному житловому будинку садибного типу, розташованому на окремій земельній ділянці. Питання, пов`язані з користуванням земельною ділянкою, на якій розташований такий будинок, є істотними при купівлі квартири в ньому. ОСОБА_12 діючи у цивільних відносинах на свій ризик і розсуд придбала квартиру у тому правовому статусі, технічному стані та з тими параметрами як безпосередньо щодо квартири, так і щодо її розташування в будинку і на земельній ділянці, які існували на момент придбання. Як випливає зі змісту договорів купівлі-продажу і нічим не спростовано, усі істотні умови купівлі-продажу квартири включно з правилами користування прибудинковою територією були доведені до покупця, недоліки не були приховані.

Пов`язування позивачкою права власності на належну до будинку земельну ділянку з положеннями ст. 120 ЗК України щодо визначення цього права пропорційно до часток осіб у праві власності на житловий будинок вірне як таке. Водночас у цьому зв`язку слід враховувати наступне.

У зв`язку з набуттям у власність квартири в будинку конкретно визначене земельне право (право набуття у власність або право користування частиною земельної ділянки із конкретно визначеними параметрами) набувається з урахуванням норм закону, що були чинними на час купівлі квартири і передбачають:

ст. 120 ЗК України:

у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти; до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення (ч. 1);

якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч. 2);

у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (ч. 4);

ст. 377 ЦК України:

до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ч. 1).

Тобто, до ОСОБА_12 перейшло саме право користування земельною ділянкою, яка раніше була в користуванні ОСОБА_6 , а в подальшому в користуванні її спадкоємців, і саме в тих межах, що були визначені для попередніх землекористувачів. Крім того, визначення в контексті набуття права на землю частки в будинку, розташованому на відповідній земельній ділянці, якщо на цьому наполягає позивачка, має конкретний характер і стосується всіх співвласників, тоді як частка ОСОБА_12 у праві власності на будинок не визначалася, тому не може бути належного обґрунтування щодо порушення прав позивачки на конкретну частку в праві на земельну ділянку.

Право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку виникло більш ніж за три роки до купівлі позивачкою квартири в будинку, на момент виникнення у ОСОБА_3 права власності на землю про жодні майнові права ОСОБА_12 щодо будинку та відповідної земельної ділянки не йшлося, такі не існували та не були і не могли бути порушені ані рішенням органу місцевого самоврядування, ані оформленням прав на земельну ділянку. Жодних доказів наявності будь-яких перешкод для ОСОБА_12 з`ясувати на момент купівлі квартири правовий режим земельної ділянки та порядок землекористування немає.

Понад те, право власності ОСОБА_3 на землю було обтяжене сервітутом, який у силу положень ст.ст. 98-102 ЗК України, ст.ст. 401-406 ЦК України та умов договору про сервітутне землекористування від 17.10.2007 є безстроковим, платним і за загальним правилом зберігає чинність при зміні власника (власників) відповідного майна. Тобто, в контексті здійснення права власності щодо квартири позиваки як до об`єкта нерухомості право користування цим майном (доступ до квартири) забезпечується сервітутом.

Посилання позивачки на розбіжності у відображенні в різних документах змісту і виду сервітуту самі по собі за відсутності відповідних доказів не свідчать про порушення або обмеження її цивільних прав. Як рішення органу місцевого самоврядування щодо сервітуту, так і договір про встановлення сервітуту були чинними на час купівлі позивачкою квартири і наразі залишаються такими, сервітут був і залишається зареєстрованим, а питання власне щодо фактичної реалізації сервітуту не були ані предметом доказування в справі, ані предметом позову. Поряд із цим, за наявності для того підстав ОСОБА_12 не позбавлена права діяти встановленим порядком на захист свого права, що випливає з наявного сервітуту, якщо вважатиме таке порушеним.

Серед підстав позову ОСОБА_12 вказувала також, що земельна ділянка ОСОБА_3 частково накладається на її квартиру. Такі факти і обставини є предметом доказування (ст. 77 ч. 2 ЦПК України). Позивака користувалася правовою допомогою адвоката ОСОБА_13 . На підтвердження вказаних доводів позову сторона позивачки посилалася в суді першої інстанції на вищезгаданий акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства, в якому сказано серед іншого, що земельна ділянка ОСОБА_3 накладається на частину житлового будинку, що належить ОСОБА_12 і це підтверджується геодезичною зйомкою, проведеною ТОВ «Хуст Земля Карпат», в якій, утім, відсутні дані про параметри такого накладання (точне місцезнаходження, співвідношення з будинком, площа, конфігурація, відповідна схема). Сторона позивачки надала також лист ТОВ «Хуст Земля Карпат» від 29.08.2017 № 140 з геодезичною зйомкою земельної ділянки, в якому зазначається, що мають місце розбіжності між фактичним місцем розташування земельної ділянки та її розмірами за даними Державного земельного кадастру, в який внесена ділянка з кадастровим номером :01:024:0051, проте, конкретні параметри таких розбіжностей теж не вказані і не відображені (а.с. 17, 18 т. 1).

Попри те, що наявність указаного акту, геодезичної зйомки може певним чином ілюструвати доводи позивачки, з`ясування таких обставин потребує спеціальних знань у галузі науки, техніки, інженерного забезпечення землеустрою, розташування об`єктів нерухомості, будівництва, у зв`язку з чим належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом щодо накладання в плані земельних ділянок, об`єктів нерухомості тощо є висновок судової інженерно-технічної експертизи (земельно-технічної, будівельно-технічної або такої, що містить елементи обох цих експертиз) (ст. 76 ч. 1, ч. 2 п. 2, ст.ст. 77-80, 102 ЦПК України). Самі по собі документи, на які посилалася позивачка, не є достатніми і належними доказами та можуть за відповідних умов враховуватися у сукупності з іншими доказами, що підлягають оцінці судом. Під час розгляду справи судом першої інстанції питання про судову експертизу не ставилося і не вирішувалося.

Беручи до уваги завдання цивільного судочинства, необхідність перевірки доводів сторін та повного, всебічного і об`єктивного з`ясування обставин справи, виконуючи вимоги цивільного процесуального закону щодо сприяння учасникам процесу в реалізації ними процесуальних прав, роз`яснення їм процесуальних прав, обов`язків, наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій, забезпечення можливості виконання обов`язку доказування (ст. 2 ч.ч. 1, 2, ст. 12 ч. 3, ч. 5 п.п. 3, 4, ст. 81 ч. 1, ст. 214 ч. 2, ст. 263 ч. 5 ЦПК України), апеляційний суд роз`яснив учасникам процесу, в тому числі, адвокату Габор Я.І., положення ЦПК України щодо доказування, належності та допустимості доказів, наслідків вчинення чи невчинення процесуальних дій, спрямованих на доказування позову, та право ставити питання про призначення відповідної судової експертизи, якщо з певних обґрунтованих підстав таке питання не вирішувалося раніше. Суд оголосив перерву в розгляді справи і ухвалою від 11.11.2019 витребував письмові докази, необхідні для належного розгляду справи включно з проведенням експертизи в разі задоволення відповідного клопотання (а.с. 221-223 т. 1).

Сторона позивачки не заявила клопотання про призначення судової експертизи, натомість представник ОСОБА_13 подала ще одну геодезичну зйомку, виконану ТОВ «Хуст Земля Карпат» у лютому 2010 року (лист від 11.02.2020 № 41), де вказані три «перетини земельних ділянок» площами 0,0001 га, 0,0002 га і 0,0007 га, в листі повідомляється, що площа накладки земельної ділянки з кадастровим номером :01:024:0051 на об`єкти нерухомості, що належать ОСОБА_12 , АДРЕСА_9 , становить 0,0010 га (10 кв. м). Однак, ці матеріали не містять даних про розташування всіх об`єктів нерухомості на земельній ділянці, не узгоджуються за складом таких об`єктів із зазначеним у попередній зйомці та у кадастрових планах, не місять даних про точні параметри і розташування об`єктів нерухомості, що належать позивачці, не дають можливості зробити висновки про точне місцезнаходження накладень, їх межі та інші параметри, про те, чи не було змін у об`єктах нерухомості, зокрема, добудов, а відтак, чи має місце накладення в плані, якщо так, то яких об`єктів на які, чим такі накладення зумовлені, коли виникли тощо.

Тож розпорядившись належними їй правами на власний розсуд, ОСОБА_12 не довела належними і допустимими доказами обставин, що підлягають доказуванню. За таких умов доводи позову щодо порушення прав позивачки через взаємне розташування земельної ділянки та належної їй квартири з їх накладанням в плані, а відтак, і про незаконність із цієї підстави оформлення права власності ОСОБА_3 на землю, ґрунтуються на припущеннях.

Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.03.2019 № 160741484 і № 160741634 (а.с. 126. 127 т. 1) та іншими матеріалами справи підтверджується, що на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених 21.03.2019 приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Гелеваном С.І. за реєстровими № 1284 і № 1285, квартира АДРЕСА_8 як об`єкт нерухомого майна «квартира у двоквартирному будинку із спільним двором» та земельна ділянка площею 0,021 га з кадастровим номером :01:024:0051 за цією адресою придбані ОСОБА_4 , її право власності на ці об`єкти нерухомості зареєстровано 21.03.2019. ОСОБА_4 набула право власності на відповідні майнові об`єкти на підставі чинних цивільно-правових угод, правомірність угод і набуття права презюмуються (ст.ст. 204, 328, 629, 655, 657 ЦК України).

З 21.03.2019 Державний акт серії ЯД № 537374 на право власності на земельну ділянку, що був виданий 14.11.2007 ОСОБА_3 , і запис про право власності № НОМЕР_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не засвідчують право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0210 га по АДРЕСА_4 .

Поставивши питання про залучення ОСОБА_4 як співвідповідача позивачка, та задовольнивши відповідне клопотання суд першої інстанції наведеного не врахували. В тому числі, не були взяті до уваги підстави та предмет позову, які не стосуються власне цивільних прав і обов`язків ОСОБА_4 , що виникли після пред`явлення позову, а стосувалися цивільних прав і обов`язків ОСОБА_3 , які припинилися, через що і в разі задоволення позову права позивачки ОСОБА_12 (в разі, якщо такі були порушені), не захищаються і не поновлюються. ОСОБА_4 з огляду на підстави набуття нею права власності на об`єкти нерухомого майна не є належним відповідачем за позовом ОСОБА_12 відповідно до заявлених тою вимог, вимоги, які ґрунтувалися б власне на правах ОСОБА_4 , не пред`являлися, ці обставини вже самі по собі виключали можливість задоволення позову до неї, а вимоги, пред`явлені до ОСОБА_3 , не підлягали задоволенню вже лиш через припинення на час ухвалення рішення судом першої інстанції відповідних цивільних прав і обов`язків останнього. Тож питання захисту цивільних, в тому числі, земельних прав позивачки (в разі, якщо такі були порушені), не лежить у площині вирішення позову, що розглядається, а позивача, крім іншого, не позбавлена права вирішувати в разі потреби питання землекористування безпосередньо з новим власником нерухомого майна, а за недосягнення згоди судовим порядком.

Встановлені під час апеляційного розгляду справи обставини щодо купівлі позивачкою квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_11 на окремій земельній ділянці з визначеними лінійними параметрами та з двором у взаємозв`язку з доводами позивачки про обізнаність її з фактом порушення права власності на нерухомість (права доступу до квартири, земельних прав), яке, як вона вважає, мало місце, з доводами відповідачів і третьої особи про пропущення позивачкою строку позовної давності та з іншими обставинами справи приводять до висновку про те, що позов був пред`явлений після спливу позовної давності.

Поза власне обставинами купівлі квартири, що свідчать про обізнаність покупця щодо відповідного предмета, матеріали справи вказують на те, що між ОСОБА_12 з одного боку за ОСОБА_3 і ОСОБА_5 з іншого після придбання позивачкою квартири в будинку стали виникати непорозуміння, сварки саме з приводу використання земельної ділянки, добудов тощо і ОСОБА_3 просив застосувати позовну давність, оскільки з позовом ОСОБА_12 звернулася до суду лише у 2018 році (а.с. 65-66 т. 1).

З постанови дільничного інспектора міліції Хустського МВ УМВС України в Закарпатській області капітана міліції Грици ОСОБА_14 .М. від 16.07.2012, затвердженою цього ж дня начальником Хустського МВ УМВС України в Закарпатській області полковником міліції ОСОБА_15 , про відмову в порушенні кримінальної справи за заявою ОСОБА_5 убачається, що між власниками квартир у будинку АДРЕСА_5 ОСОБА_5 і ОСОБА_12 «існують неприязні відносини, причиною яких є суперечки про користування земельною ділянкою та горищем», чергова суперечка з приводу користування горищем мала місце 21.11.2011 (а.с. 180 т. 1). За повідомленням Хустського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області (лист від 26.11.2019 № 12113/106/28/1-2019), надісланим апеляційному суду на виконання ухвали від 11.11.2019, відмовні матеріали за 2012 рік були 06.11.2015 знищені встановленим порядком (а.с. 235 т. 1).

За правилами ЦК України про позовну давність загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки; перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.ст. 256, 257, ст. 261 ч. 1, ст. 267 ч.ч. 3, 4).

Відповідач ОСОБА_3 мав передбачені законом підстави для заяви про застосування позовної давності і вірно зробив цю заяву як таку. Втім, сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови в позові за умови обґрунтованості вимог позову по суті, тоді як у разі безпідставності, необґрунтованості та недоведеності позову по суті у ньому слід відмовити саме з цих підстав. З урахуванням встановленого, в позові ОСОБА_12 попри пропущення позовної давності належить відмовити за його необґрунтованістю та недоведеністю.

Відповідач може визнати позов повністю або частково, однак, суд управі прийняти визнання та ухвалити відповідно до нього рішення про задоволення позову лише в разі, якщо для задоволення позову є законні підстави і таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, роз`яснивши до ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем сторонам наслідки відповідних процесуальних дій (ст. 49 ч. 2 п. 1, ст. 206 ч.ч. 1, 2, 4, ст. 263 ч. 6 ЦПК України).

Суд першої інстанції за наведених вище обставин не мав підстав брати до уваги визнання позову Хустською міською радою, відображене в її заявах, що подавалися суду (а.с. 26, 63 т. 1). Таке визнання не могло бути покладене в обґрунтування рішення суду про задоволення позову, оскільки не враховує дійсних фактичних і процесуальних обставин справи, суперечить закону, порушує права інших відповідачів і не тягне захисту та поновлення цивільних прав позивачки, в разі, якщо б порушення цих прав було встановлене і доведене.

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляцію відповідача ОСОБА_3 слід задовольнити, рішення суду першої інстанції, яким неправильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та порушені норми процесуального права, скасувати, у необґрунтованому та недоведеному позові ОСОБА_12 до ОСОБА_3 , Хустської міської ради та ОСОБА_4 про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації речового права відмовити і скасувати застосовані судом заходи забезпечення позову.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1. 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити, рішення Хустського районного суду від 8 липня 2019 року скасувати, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Хустської міської ради Закарпатської області та ОСОБА_4 про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації речового права відмовити.

Заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою судді Хустського районного суду від 10 травня 2017 року, скасувати.

Стягнути з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_3 1152,00 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 26 березня 2020 року.

Судді