Справа № 438/1312/19
Номер провадження 2/438/119/2020
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

17 березня 2020 року Бориславський міський суд Львівської області в складі:

головуючого судді Слиша А.Т.,

при секретарі Гадубяк О.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бориславі в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 просить суд ухвалити рішення, яким визнати відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати.

В обґрунтування позову посилається на те, що позивачу на праві власності належить 2/3 частки у квартирі АДРЕСА_1 , інша 1/3 частки квартири належить третій особі ОСОБА_4 . Крім позивача, його матері ОСОБА_5 та третьої особи ОСОБА_4 у квартирі зареєстрований але тривалий час, з березня 2014 року, не проживає без поважних причин відповідач ОСОБА_3 , який є племінником позивача. Відповідач починаючи з березня 2014 року добровільно виселився з квартири АДРЕСА_1 , забрав усі свої речі, переїхав проживати за іншою адресою у м.Бориславі до свого батька. Жодних особистих речей відповідача у вказаній квартирі немає, та відтоді відповідач у цю квартиру не повертався. Відсутність відповідача за місцем реєстрації підтверджується також актом, складеним комісією МПП „Бескид. У зв`язку з реєстрацією відповідача у квартирі позивач здійснює додаткові витрати з оплати комунальних послуг, а також не може оформити житлову субсидію. Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_3 втратив право на користування жилим приміщенням, так як без поважних причин не проживає в квартирі понад терміни, встановлені ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України, та з урахуванням 321, 383 ЦК України, ст. 150, 156 ч.4 Житлового кодексу України. Наявність формальної реєстрації відповідача у квартирі порушує право позивача як співвласника цієї квартири. Також немає підстав, передбачених житловим законодавством, для збереження житлового приміщення за відповідачем.

Ухвалою судді Бориславського міського суду Львівської області від 13.11.2019 було відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом сторін).

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Петруняк О.Б., яка діє на підставі договору від 23.12.2019, у судовому засідання позов підтримали, дали пояснення, аналогічні змісту позовної заяви, проти ухвалення заочного рішення не заперечили.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився вдруге, належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причин своєї неявки не повідомив та не подав до суду відзив на позовну заяву.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_4 у судове засідання не прибула.

Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання та відсутність заперечень позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення.

Вислухавши позивача та його представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності позивачу ОСОБА_1 (2/3 частки квартири) та третій особі ОСОБА_4 (1/3 частка квартири), що стверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру від 12.08.1996, копією нотаріально посвідченого договору від 05.12.2017 про визначення часток в праві спільної сумісної власності в квартирі, копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

З копії будинкової книги вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 , крім позивача ОСОБА_1 , зареєстровані також ОСОБА_5 (матір позивача), третя особа ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_3 з березня 2014 року та на момент розгляду вказаної справи не проживає у вищевказаній квартирі, особистих речей там не зберігає.

Відсутність відповідача за місцем реєстрації з 2014 року підтверджується також комісійним актом МПП «Бескид» від 24.10.2019 щодо обстеження за фактом проживання мешканців квартири АДРЕСА_1 , а також показами у судовому засіданні свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які показали, що проживають по сусідству з позивачем на АДРЕСА_2 і їм відомо, що відповідач ОСОБА_3 з березня 2014 року не проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Суд встановив, що відповідач не проживає у квартирі за місцем реєстрації тривалий час, зокрема, з 2014 року, своїх речей там не зберігає, тому суд вважає, що відповідач є таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням, і усунення перешкод позивачу у користуванні житлом має відбутися шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням. За встановлених обставин, оскільки відповідач не проживає у квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік без поважних причин, тому відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України є підстави визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

При зверненні до суду з позовом позивачем було оплачено судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп. У відповідності до ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволені, - з відповідача підлягає стягненню в користь позивача сума оплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 10, 13, 81, 82, 89, 141, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий, на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 судовий збір у розмірі 768 гривень 40 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Бориславський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 23 березня 2020 року.

Головуючий суддя А.Т. Слиш