Справа № 638/495/20
Провадження № 2/638/2377/20
26.03.2020 Дзержинський районний суд м. Харкова
в складі: головуючого судді Шестака О.І.
за участю секретаря Цуваревої Р.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про визначення часток у праві приватної спільної сумісної власності на земельну ділянку,-
Право власності на 53/300 частки житлових та господарських будівель, за адресою: АДРЕСА_2 , було зареєстровано на підставі свідоцтва про право на спадщину, за заповітом, серія та номер: 6-1525, видане 27.10.2011, видавник 6-та ХДНК.
Позивач зазначила, що отримала від нотаріуса Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.12.2019 року за № 4759/02-31, а саме, відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_2 , на якій розташовані житлові та господарські будівлі, оскільки земельна ділянка належить співвласникам на праві спільної сумісної власності та частки кожного із співвласників не визначені у вищезазначеній земельній ділянці, у зв`язку з чим не можна встановити склад спадкового майна.
Позивач також зазначила, що частки співвласників у праві спільної власності на домоволодіння не є рівними та відрізняються між собою.
На думку позивача, частка співвласника земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 становить 247/300 частки, оскільки, громадянин ОСОБА_2 володіє відповідною (247/300) часткою домоволодіння, яке знаходиться на зазначеній земельній ділянці.
Позивач зазначає, що у зв`язку із тим, що в нотаріальному порядку одержати свідоцтво про право на спадщину на частку майна померлого співвласника неможливо, то захистити своє набуде в порядку спадкування право власності на невизначену частку померлого співвласника можливо шляхом пред`явлення зазначеного позову.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.02.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Позивачка ОСОБА_1 подала до суду заяву про розгляд справи в її відсутність, де зазначила, що позов підтримує в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_2 подав до суду заяву про визнання позову, у якому вказав, що визнає позов в повному обсязі та просить розглянути справу в його відсутності. Проти винесення заочного рішення не заперечував.
За таких обставин у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку вирішення спору.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, перевіривши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно частини 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За положенням ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено ст. 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.
Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений ст. 16 ЦК України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Відповідач ОСОБА_2 володіє 247/300 часток домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: 220/1200 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину, за заповітом, серія та номер: 2-199, видане 18.01.1984 р., видавник 6-та ХДНК; 25/100 частки за договором дарування, серія та номер: 2-1697, виданий 10.04.1982 р., видавник: 6-та ХДНК; 53/300 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину, за законом, серія та номер: 1-2454, видане 06.10.1982 р., видавник 6-та ХДНК; 53/300 частки за договором дарування, серія та номер: 2-776, виданий 17.09.2003 р., видавник приватний нотаріус Бєсєда О.Д.; 44/1200 частки за договором купівлі-продажу, серія та номер: 2-3094, виданий 17.07.1985 р., видавник 6-та ХДНК.
Таким чином, відповідачу ОСОБА_2 та померлій ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_2 .
Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до заповіту від 24 квітня 2009 року, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саврасовою І.О., зареєстрований в реєстрі за № 1229, ОСОБА_3 усе своє майно заповіла своїй онуці, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3
27.10.2011 р. ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , а саме на 53/300 (п`ятдесят три трьохсотих) частин житлових будинків з надвірними будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_2 . Дане свідоцтво посвідчено державним нотаріусом Шостої харківської державної нотаріальної контори Теленков В.С., зареєстровано в реєстрі за № 6-1525.
18 грудня 2019 р. державний нотаріус Шостої харківської державної нотаріальної контори Теленков В.С. виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 4759 02-31, якою відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом у вигляді частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 . Відмова мотивована тим, що земельна ділянка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та померлій ОСОБА_3 , співвласниками за життя спадкодавця не укладався договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності на вищезазначену земельну ділянку, а отже між співвласниками не визначені частки у вищезазначеній земельній ділянці, а відповідно нотаріальна контора не в змозі визначити склад спадкового майна у вигляді земельної ділянки.
Відповідно до положень ст. 1226 Цивільного кодексу України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.
За положеннями ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Згідно ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).
В даному випадку законом встановлена саме спільна сумісна власність на спірну земельну ділянку, оскільки в державному акті на право власності на земельну ділянку не визначені частки співвласників.
Згідно ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної вільності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
За приписами ст. 89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, зокрема співвласників жилого будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.
Потреба у визначенні часток майна в судовому порядку виникає як за життя співвласників спільної сумісної власності, так і у разі смерті одного з них.
Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.
В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначено, що «...зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.
Разом із цим в роз`ясненнях, що містяться в п.п. 12, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року зазначено, що за загальними правилами частини другої ст. 372 ЦК при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Враховуючи вищезазначені положення законодавства, зважаючи, що частка у земельній ділянці, яка належала померлій ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_2 на даний час не визначена, а не визначення часток не дає можливості позивачу реалізувати своє право на спадкування.
Тому суд вважає за можливе визначити частки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у спільній сумісній власності на земельну ділянку, що розташована у АДРЕСА_2 , як просить у позовній заяві позивачка та проти чого не заперечує відповідач, а саме: частка померлої ОСОБА_3 в праві спільної сумісної власності 53/300, частка співвласника ОСОБА_2 247/300.
Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3- 18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними».
Відповідно до п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 з урахуванням положень частини першої ст. 15 та ст. 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.
З відмови державного нотаріуса Шостої Харківської державної нотаріальної контори вбачається, що видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом неможливо, оскільки частки співвласників земельної ділянки не визначені.
Тобто після визначення цих часток, позивач не позбавлена права знову звернутися до нотаріальної контори для оформлення своїх спадкових прав, оскільки це є компетенцією нотаріальної контори.
За таких обставин суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 86, 89 ЗК України, ст.ст. 355, 370, 372, 392 ЦК України, ст.ст. 1-13, 76- 83, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) про визначення часток у праві приватної спільної сумісної власності на земельну ділянку задовольнити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя