Номер провадження: 22-ц/813/3567/20
Номер справи місцевого суду: 520/6076/18
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1

відповідач- ОСОБА_2

відповідач- ОСОБА_3

відповідач- ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2018 року у складі судді Луняченка В.О.,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та з урахуванням зміни позовних вимог просила усунути перешкоди у здійсненні права володіння і користування майном шляхом зобов`язання відповідачів звільнити квартиру АДРЕСА_1 від особистих речей.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що здійсненню володіння та користування зазначеною квартирою, яка є власністю позивача, перешкоджають особисті речі відповідачів, які знаходяться у квартири у зв`язку із тим, що відповідачі, які раніше користувались квартирою, після того як покинули квартиру залишили їх в квартирі без законних підстав.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просив його скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що попередній договір, який є підставою для переходу права власності чи користування, в якому зазначено про право користування майном, не є договором сервітуту. ОСОБА_3 не було зареєстровано право на користування чужим майном (сервітут), а тому даний правочин є недійсним. Суд не дослідив ту обставину, що відповідачі самостійно звільнили приміщення, проте залишили там свої речі, а один із відповідачів навіть перебував у приміщенні декілька днів після пред`явлення документів, які підтверджують право ОСОБА_1 на квартиру. ОСОБА_3 сервітуту отримано не було.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 заперечувала проти доводів викладених в ній.

Позивач в судове засідання 10.03.2020 не з`явився, від його представника надійшло клопотання про перенесення судового засідання на іншу дату у зв`язку з зайнятістю адвоката в іншому судовому засіданні.

Враховуючи, що представник позивача за час розгляду справи декілька раз звертався з клопотанням про відкладення розгляду справи та за весь час перебування в апеляційному суді даної справи позивач не знайшла можливості забезпечити явку іншого представника, чи самостійно прийняти участь у розгляді справи, суд вирішив розглянути справу за відсутністю позивача.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

ОСОБА_2 просила оголосити перерву у даній справі та визнати явку ОСОБА_1 обов`язковою, а також заявила клопотання про зупинення провадження у справі до проведення судово-товарознавчої експертизи у кримінальному провадженні №0002869 від 31.07.2018.

Так як явка в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою, а визнається обов`язковою лише у виключних випадках, які у даній справі відсутні, враховуючи, що для оголошення перерви у даній справі правові підстави відсутні, суд відмовив у задоволенні заявлених клопотань.

Ухвалою Одеського апеляційного суду в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до проведення судово-товарознавчої експертизи у кримінальному провадженні №0002869 від 31.07.2018 відмовлено.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_3 дослідивши доводи наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 18.08.2014 між ОСОБА_5 ОСОБА_2 був нотаріально посвідчений попередній договір купівлі-продажу квартири на 1-му поверсі будівлі №7, загальною площею 35,0 кв.м, що знаходиться у АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_5 , зі сплатою у момент укладення попереднього договору 100% вартості квартири, еквівалентної 35 000 доларів США.

За умовами попереднього договору ОСОБА_5 зобов`язався до 31.10.2014 підготувати документи для оформлення реєстрації права власності на покупця та не продавати, не дарувати і не надавати в іпотеку, в оренди або найм дану квартиру іншим особам, а ОСОБА_3 має право до оформлення права власності цієї нерухомості здійснювати її реконструкцію за свій рахунок та користуватися нею.

27.10.2017 року ОСОБА_6 , діюча на підставі довіреності від імені ОСОБА_5 , та ОСОБА_3 уклали , нотаріально посвідчений, договір про намір до 31.12.2018 укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , вартістю еквівалентною 35 000 доларів США, які сплачені до моменту укладення договору наміру.

Згідно договору купівлі-продажу, нотаріально посвідченому 12.12.2017 року, ОСОБА_1 за 51 000 грн., сплачених до підписання договору, придбала квартиру АДРЕСА_4 , у ОСОБА_7 , якому дана квартира належить на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 01.03.2016.

Позивач стверджує, що у відповідачів відсутній сервітут на квартиру АДРЕСА_1 , а тому останній повинні усунути перешкоди у здійсненні права володіння і користування квартирою шляхом її звільнення від особистих речей.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що попередній договір є правомірним, згідно якого ОСОБА_3 отримала право сервітуту - користування чужим майном, яке є чинним незважаючи на зміну власника, а тому зміна замків у вхідних дверях, яка визнається судом фактичним виселенням відповідачів із спірного приміщення, не відповідала вимогам до здійснення самозахисту цивільних прав.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду щодо відмови в задоволенні позову, проте, вважає, що підстави відмови є іншими.

Відповідно до частин 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 77, 78, 79 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі статтею 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись з позовом про звільнення квартири від особистий речей відповідачів, позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту перебування речей у спірній квартирі, які належать відповідачам, не вказала, які саме речі знаходяться в квартирі, від яких відповідачі повинні звільнити приміщення, що у разі задоволення вимог не дає можливості виконати рішення суду.

Отже, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що попередній договір не є сервітутом, приймаються до уваги, тому скарга підлягає частковому задоволенню.

Так як суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неможливість задоволення позову, проте шляхом невірного обґрунтування, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні з мотивів та підстав, викладених вище.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2018 року змінити шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17.03.2020.

Головуючий:

Судді: