Постанова

Іменем України

18 березня 2020 року

м. Київ

справа № 712/1924/18

провадження № 61-3277св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П.

учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Головного Управління Пенсійного фонду України в Черкаській області та Державної казначейської служби України

розглянув у порядку спрощеного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 листопада 2018 року у складі судді Пироженко В. Д. та постанову Черкаського апеляційного суду від 17 січня 2019 рок у складі суддів: Бондаренка С. І. Храпка В. Д., Новікова О. М.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

22 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного Управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі - ГУ ПФУ в Черкаській області) та Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної протиправними діями та бездіяльністю органів державної влади.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської атомної електростанції (далі - Чорнобильській АЕС) та має статус громадянина, захворювання якого пов`язане з наслідками Чорнобильської катастрофи першої категорії. За результатом проходження медико-соціальної експертної комісії його визнано інвалідом 2 групи, першої категорії (безтерміново), внаслідок захворювань, пов`язаних з роботами в зоні відчуження Чорнобильської АЕС та внесений до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги.

20 травня 2011 року рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси, яке залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 серпня 2012 року, його позовні вимоги задоволено частково, та зобов`язано УПФУ в Придніпровському районі м. Черкаси здійснити йому перерахунок пенсії по інвалідності у відповідності до ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», із розрахунку 8 мінімальних пенсій за віком та 75 відсотків мінімальної пенсії за віком починаючи з 30 вересня 2010 року.

05 лютого 2018 року листом Державної казначейської служби України

№ 12-12/110-815 його було повідомлено, що на його рахунок здійснено виплату в сумі 51 054,18 грн, згідно платіжного доручення № 384

від 06 вересня 2017 року.

Вважає, що внаслідок тривалого невиконання судового рішення з 2012 року та виконання його 05 лютого 2018 року було порушено його право на отримання пенсії на пільгових умовах через неправомірні дії органу державної влади. Вважає, що такими діями УПФ України при здійснені ними своїх повноважень було завдано йому моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню такої шкоди державою за рахунок коштів державного бюджету. У зв`язку з цим просив стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання ДКСУ з є єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь 50 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. Також просив стягнути з УПФУ в м. Черкаси за рахунок коштів накопичувального фонду на його користь у відшкодування майнової шкоди грошову суму 3 % річних в сумі 10 629,06 грн, проценти за користування та грошову суму індексу інфляції в сумі 43 860,10 грн, а всього 54 489,16 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 листопада

2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що виконання судового рішення за рахунок коштів державного бюджету здійснюється в порядку черговості, в межах відповідних бюджетних призначень та бюджетних асигнувань. Проте у зв`язку з відсутністю необхідного обсягу бюджетних призначень, виконати вказане рішення суду у визначений законом строк не було можливим, при цьому, Державною казначейською службою України направлялись відповідні запити на збільшення бюджетних асигнувань за програмою виконання судових рішень. Таким чином, ГУПФ України в Черкаській області прийнято виконавчий лист до виконання, здійснено перерахунок пенсії, а відповідачем Казначейською службою вживались всі необхідні заходи щодо його виконання із дотриманням принципу черговості, що і стало причиною затримки перерахунку коштів, тому відповідачі не вчиняли протиправних дій або бездіяльності. Крім того позивачем не доведено обставини, на які він посилався як на підставу завданої моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Черкаського апеляційного суду від 17 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з того, що оскільки між сторонами виникли відносини щодо виконання рішення суду, яким і було відновлене порушене право позивача, а ухвалене судом рішення було виконане в порядку черговості, тому посилання позивача на статтю 46 вищезазначеного Закону є безпідставним, оскільки предметом розгляду цієї справи не є сума недоотриманого підвищення до пенсії, і вищевказані норми Закону до цих правовідносин застосовуватись не можуть, оскільки судом був вирішений спір щодо перерахунку пенсії позивачу. Рішення суду було виконано, в зв`язку з чим відсутні такі обов`язкові елементи відповідальності за шкоду як протиправність діяння (бездіяльності).

Находження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

11 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 листопада 2018 року, постанову Черкаського апеляційного суду

від 17 січня 2019 року, в якій просив скасувати такі судові рішення, та ухвали нове рішення про повне задоволення його позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Ухвалою Верхового Суду від 20 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано з Соснівського районного суду м. Черкаси справу № 712/1924/18 за позовом ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Черкаській області та ДКСУ про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної протиправними діями та бездіяльністю органів державної влади.

У березні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 вересня 2019 року справу № 712/1924/18 призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення були прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мали значення для правильного вирішення справи, , що призвело на його думку до неправильного вирішення справи та ухвалення незаконних та необґрунтованих рішень. А саме, скаржник посилається на порушення судами Конституції України, частини 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», статей 625, 1050 та 1173 ЦК України положень Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 та Бюджетного кодексу України.

Відзив на касаційну скаргу

28 березня 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ГУ ПФУ України в Черкаській області на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Відзив мотивовано тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті відповідно до чинного законодавства України на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, оскільки погашення заборгованості, яке здійснюється ДКСУ в межах бюджетних асигнувань на відповідний рік були виконані в добровільному порядку управлінням та в межах покладених на управління повноважень. Тобто, покладені судом зобов`язання щодо нарахування та виплату коштів в сумі 51 054,18 грн УПФУ України в Черкаській області виконало.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами було встановлено, що ОСОБА_1 є постраждалим від наслідків аварії на ЧАЕС І категорії та є інвалідом ІІ групи, перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 травня

2011 року зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Придніпровському районі м. Черкаси здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 по інвалідності, відповідно до статей 50, 54 та 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», із розрахунку 8 мінімальних пенсій за віком та 75 відсотків мінімальної пенсії за віком починаючи з 30 вересня 2010 року.

Вказане рішення перебувало на виконанні в управлінні державної виконавчої служби, що підтверджується листами, актами.

05 лютого 2018 року листом Державної казначейської служби України

№ 12-12/110-815 ОСОБА_1 було повідомленопро те, що на виконання Порядку погашення заборгованості за рішенням суду на його рахунок здійснено виплату коштів в сумі 51 054,18 грн, що підтверджено копією платіжного доручення № 384 від 06 вересня 2017 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на статті 625, 1050 ЦК України, статті 46, 107 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 ЦПК України (ч. 1 ст. 414 ЦПК України).

Положення частини 2 статті 414 ЦПК України визначають, що судове рішення, ухвалене судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), не підлягає скасуванню, якщо учасник справи, який подав касаційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, викладені у відзиві, Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття провадження у справі з таких мотивів.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня

2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Стаття 19 ЦПК України визначає, що у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір -це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Таким чином, вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі залежить від характеру спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 58 Закону України від 09 липня

2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ПФУ є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів ПФУ, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом ПФУ.

Кошти ПФУ відповідно до статті 73 Закону № 1058-IV використовуються на: виплату пенсій, передбачених цим Законом; надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи ПФУ; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів ПФУ.

Відповідно до пункту 1 Положення про управління ПФУ в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління ПФУ від 22 грудня 2014 року № 28-2 управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління (далі - управління Фонду) є територіальними органами ПФУ. Управління ПФУ підпорядковуються ПФУ та безпосередньо відповідним головним управлінням ПФУ в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головні управління ПФУ), що разом з цими управліннями утворюють систему територіальних органів ПФУ.

Основними завданнями управління ПФУ є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення; ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; виконання інших завдань, визначених законом (пункт 3 зазначеного Положення).

Відповідно до підпунктів 7, 8 пункту 4 Положення управління ПФУ відповідно до покладених на нього завдань призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства; забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів ПФУ та інших джерел, визначених законодавством.

Отже, відповідно до покладених завдань і функцій ПФУ є суб`єктом владних повноважень у сфері нарахування та виплат пенсій, а спори, що виникають між учасниками цих відносин, є публічно-правовими, тому їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.

Як встановлено судами, рішенням Придніпровського районного суду

м. Черкаси від 20 травня 2011 року зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Придніпровському районі м. Черкаси здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 по інвалідності, відповідно до статей 50, 54 та 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», із розрахунку 8 мінімальних пенсій за віком та 75 відсотків мінімальної пенсії за віком починаючи з 30 вересня 2010 року.

Вказане рішення перебувало на виконанні в управлінні державної виконавчої служби, що підтверджується листами, актами.

05 лютого 2018 року листом Державної казначейської служби України

№ 12-12/110-815 ОСОБА_1 було повідомлено про те, що на виконання Порядку погашення заборгованості за рішенням суду на його рахунок здійснено виплату коштів в сумі 51 054,18 грн, що підтверджено копією платіжного доручення № 384 від 06 вересня 2017 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на статті 625, 1050 ЦК України та статті 46, 107 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Постанову Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, яка прийнята на виконання Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування».

Ураховуючи наведене, предметом спору у цій справі є відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тривалого невиконання судового рішення з 2012 року та виконання його лише 05 лютого 2018 року.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір, який виник між сторонами у справі, є публічно-правовим спором, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій з приводу нарахування та виплати пенсії позивачу.

Оскільки спір стосовно недоотриманої суми пенсії є публічно-правовим, який виник з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому спір який стосується саме за невиконання суб`єктом владних повноважень своїх функцій з приводу нарахування та виплати пенсії позивачу та повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

З урахуванням правових висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 750/1668/17 (провадження

№ 14-599цс18).

Зазначені матеріально-правові обґрунтування позовних вимог є взаємовиключними.

Так положення статті 625 Цивільного Кодексу України знаходяться у Главі 51 (правові наслідки порушення зобов`язання, відповідальність за порушення зобов`язання) Розділ перший (загальні положення про зобов`язання) Книги 5 (зобов`язальне право) Цивільного кодексу України.

Предметом регулювання цього розділу є правовідносини та зобов`язання, які виникають з підстав встановлених статтею 11 цього кодексу.

Відповідно до статті 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Зобов`язання щодо сплати заборгованості по пенсії, яке виникає із судового рішення до цих зобов`язань не відноситься.

А тому і цих правовідносин та зобов`язань не може застосовуватись положення статті 625 ЦК України, а отже й не має підстав вважати, що таким матеріально-правовим обґрунтуванням позовних вимог, позов підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, висновки суду першої інстанції, з якими погодився й апеляційний суд, про те, що захист порушених пенсійних прав позивача у зв`язку з невиконанням судового рішення, яким здійснено перерахунок пенсії по інвалідності у відповідності до ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» може бути здійснений у порядку цивільного судочинства, є помилковими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до приписів статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

За таких обставин судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушення норм процесуального права, що відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України є підставою для їх скасування із закриттям провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Керуючись статтями 255, 400, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 листопада 2018 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 17 січня 2019 року скасувати.

Провадження у справі 712/1924/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної протиправними діями та бездіяльністю органів державної влади - закрити.

Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд вказаної справи віднесений до юрисдикції адміністративних судів.

На виконання вимог статті 256 ЦПК України ОСОБА_1 роз`яснюється про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик