Номер провадження 22-ц/816/716/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2020 року м.Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Орлова І.В.,

суддів: Собини О.І., Хвостика С.Г.,

учасники справи:

позивач - Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадженняапеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 січня 2020 року (суддя Корольова Г.Ю., дата складення повного рішення 15 січня 2020 року) в цивільній справі за позовом Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення компенсації за надані соціальні послуги, -

в с т а н о в и в :

29 жовтня 2019 року Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради (далі Департамент) звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 311,47 гривень компенсації за надання соціальних послуг. Вимоги позову мотивовано тим, що відповідачу була призначена компенсація як особі, яка надає соціальні послуги інваліду 1 групи ОСОБА_2 з 01 березня 2011 року довічно. В лютому 2019 року було з`ясовано, що ОСОБА_1 з 20 грудня 2018 року за станом свого здоров`я потребує постійного стороннього догляду та нездатний до самообслуговування, тобто відповідач не мав права на одержання компенсації, сума переплати якої становить 311,47 гривень, однак не повідомив про це Департамент та добровільно кошти не повернув.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 січня 2020 року у задоволенні позову Департаменту відмовлено.

В апеляційній скарзі Департамент, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 січня 2020 року і ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач мав обов`язок повідомити Департамент про неможливість надання соціальних послуг у зв`язку зі станом свого здоров`я, проте цього не зробив. Чинним законодавством не передбачений обов`язок позивача попереджати отримувача компенсації за надані соціальні послуги про всі можливі обставини, які можуть вплинути на виплату компенсації. Крім того, відповідачу у бланку заяви про призначення компенсації від 01 березня 2011 року було роз`яснено обов`язок повідомлення про інші зміни, що можуть вплинути на виплату компенсації.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 1 статті 369, частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснено без проведення судового засідання і повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 січня 2020 року зазначеним вимогам закону відповідає.

Судом встановлено, що з 01 березня 2011 року ОСОБА_1 на підставі його заяви Департаментом була призначена компенсація виплат за надання соціальних послуг інваліду 1 групи ОСОБА_2 довічно (а.с. 6).

Рішеннями Департаменту від 10 березня 2011 року та від 08 лютого 2012 року ОСОБА_1 було здійснено призначення компенсації виплат, починаючи з 01 березня 2011 року довічно (а.с. 17, 18).

Витягом з протоколу засідання ЛКК Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Сумської міської ради від 20 грудня 2018 року № 244 підтверджується, що ОСОБА_1 за станом свого здоров`я потребує постійного стороннього догляду та нездатний до самообслуговування довічно (а.с. 20).

Рішеннями Департаменту від 26 лютого 2019 року ОСОБА_1 було здійснено перерахунок призначеної компенсації виплат (а.с. 21), а розпорядженням від 26 лютого 2019 року вирішено повернути готівкою переплачені відповідачу кошти компенсації за надання соціальних послуг за період з 20 грудня 2018 року по 31 січня 2019 року у зв`язку з нездатністю до самообслуговування (а.с. 22).

Переплата компенсації за надання соціальних послуг згідно з розрахунком позивача від 26 лютого 2019 року за період з 20 грудня 2018 року по 31 січня 2019 року становить 311,47 гривень (а.с. 22).

13 травня 2019 року Департамент направив рекомендованим листом на адресу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) вимогу про повернення 311,47 гривень надміру отриманої компенсації за надання соціальних послуг на відповідний банківський рахунок у строк до 10 червня 2019 року (а.с. 24).

Доказів отримання відповідачем ОСОБА_1 вимоги Департаменту від 13 травня 2019 року матеріали справи не містять.

Матеріалами справи підтверджується, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_2 (а.с. 28).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з`ясував, що відповідач 03 жовтня 2018 року потрапив до лікарні і перебував на лікуванні по 01 лютого 2019 року з діагнозом цукровий діабет та флегмона лівої стопи. У цей період ОСОБА_1 за станом свого здоров`я фактично був позбавлений фізичної можливості повідомити Департамент про наявність у нього діагнозу, який виключає можливість здійснювати догляд за донькою. Крім того, суд встановив, що дійсно у заяві від 01 березня 2011 року відповідач зобов`язався терміново попередити позивача про оформлення групи інвалідності, проте обов`язок повідомляти про потребу заявника у сторонньому догляді не було встановлено, а тому, на думку суду, підстави для стягнення коштів відсутні.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Так, Порядком призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 558 від 29 квітня 2004 року (далі - Порядок), визначені передумови для призначення щомісячної компенсаційної виплати непрацюючим фізичним особам, які постійно надають соціальні послуги громадянам похилого віку, особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю, хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги (крім осіб, що обслуговуються соціальними службами).

Відповідачу ОСОБА_1 з 01 березня 2011 року була призначена та виплачувалась щомісячна компенсаційна виплата у зв`язку з наданням соціальних послуг своїй доньці інваліду 1 групи ОСОБА_2 .

Відповідно до п. 15 Порядку фізичні особи, які одержують компенсацію, зобов`язані повідомити структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві державної адміністрації, виконавчого органу міської ради, що призначають ці виплати, про обставини, які можуть вплинути на умови їх призначення та виплати. У разі виявлення таких обставин виплата компенсації припиняється з дня, що настає за днем виникнення таких обставин. У разі одержання у зв`язку з цим зайвих сум компенсації одержувачі повинні відшкодувати структурним підрозділам з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві державної адміністрації, виконавчого органу міської ради надміру виплачені суми за весь період, коли фізична особа не мала права на одержання компенсації.

Якщо фізична особа не повернула добровільно надміру виплачені суми, вони стягуються в судовому порядку на підставі заяви структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві державної адміністрації, виконавчого органу міської ради, що призначив компенсацію.

Як на правову підставу для стягнення з відповідача надміру виплаченої компенсації позивач послався на вимоги статей 1212 та 1215 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Наведена норма застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Отже, для застосування положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України у спірних правовідносинах необхідно довести, що виплата компенсації за надані соціальні послуги є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату або отримувач допомоги недобросовісно її набув.

При цьому, правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних сум.

На думку позивача, відповідач мав обов`язок, але не повідомив про втрату права на отримання компенсації 20 грудня 2018 року, тобто з моменту встановлення потреби у постійному сторонньому догляді та нездатності відповідача до самостійного обслуговування.

Однак, як правильно встановив суд першої інстанції, з 18 грудня 2018 року ОСОБА_1 перебував у лікарні, а 21 грудня 2018 року йому було проведено операцію (ампутацію V пальця лівої стопи), тобто відповідач фізично не мав можливості у цей день повідомити позивача про встановлення потреби у постійному сторонньому догляді (а.с. 40). Крім того, з 18 грудня 2018 року по 01 лютого 2019 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні (а.с. 38-43).

Також колегія суддів звертає увагу на те, що вимогу про повернення надміру виплаченої компенсації за надання соціальних послуг Департамент надіслав рекомендованим листом 13 травня 2019 року на помилкову адресу відповідача, оскільки зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_3 , як помилково вказано у листі. Таким чином, про надмірно виплачену спірну суму компенсації та вимогу повернути кошти позивачу у строк до 10 червня 2019 року відповідач належним чином не був повідомлений.

За вказаних вище обставин, колегія суддів не вбачає недобросовісності у діях чи бездіяльності ОСОБА_1 , як одержувача надмірно виплаченої компенсації наданих соціальних послуг.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язку, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).

Відповідачем належними письмовими доказами доведено відсутність недобросовісної поведінки та наявність поважних причин у зв`язку зі станом здоров`я та фактичною неможливістю фізично повідомити позивача 21 грудня 2018 року, тобто з наступного дня після настання обставин, які виключають отримання компенсації за надання соціальних послуг.

Водночас, позивачем не доведено, що ОСОБА_1 виплачено спірну суму компенсації внаслідок зловживання правом на таку компенсацію чи приховуванням ним обставин, що впливають на її виплату, тобто не доведено недобросовісне набуття у період з 20 грудня 2018 року по 31 січня 2019 року 311,47 гривень компенсації за надання соціальних послуг.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції, який надав їм відповідну правову оцінку, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову. Підстав для скасування даного рішення за доводами апеляційної скарги немає.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу позивача без задоволення, то відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради залишити без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає. Дата складення повного тексту постанови 26 березня 2020 року.

Суддя-доповідач І.В.Орлов

Судді: О.І.Собина

С.Г.Хвостик