Ухвала

19 березня 2020 року

м. Київ

справа № 464/6994/18

провадження № 61-4677ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище» на постанову Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище», третя особа - Департамент гуманітарної політики Львівської міської ради, про визнання недійсними наказів та стягнення частини втраченого заробітку,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила: визнати недійсними наказ Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище» (далі - ДНЗ «Львівське вище професійне політехнічне училище») від 03 вересня 2018 року № 249 «Про встановлення педагогічного навантаження на 2018/2019 р.» в частині встановлення їй педагогічного навантаження в кількості 591 години; визнати недійним наказ ДНЗ «Львівське вище професійне політехнічне училище» від 04 вересня 2018 року № 258 «Про внесення змін до наказу № 249» в частині встановлення їй педагогічного навантаження в кількості 571 години; зобов`язати відповідача встановити їй педагогічне навантаження на 2018/2019 навчальні роки в кількості 808 годин; стягнути з відповідача на її користь втрачений заробіток за період з 01 вересня 2018 року по 21 січня 2019 року в сумі 10 805,48 грн.

Позов ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що з 29 серпня 1983 року вона працює у ДНЗ «Львівське вище професійне політехнічне училище» на посаді вчителя спецтехнологій. Протягом трудової діяльності вона завжди була забезпечена повним педагогічним навантаженням. Однак у 2018-2019 роках адміністрація училища, без її згоди, наказами від 03 вересня 2018 року № 249 та від 04 вересня 2018 року № 258 зменшила їй педагогічне навантаження як викладачу. Такі дії відповідача є незаконними, такими, що порушують її права, оскільки оскаржувані накази фактично змінюють істотні умови праці та не були доведені їй відповідно до положень статті 32 Кодексу законів про працю України, а також прийняті без згоди профспілкового органу.

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 08 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 07 серпня 2019 року заяву представника ДНЗ «Львівське вище професійне політехнічне училище» - Якиміва А. В. задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДНЗ «Львівське вище професійне політехнічне училище» 6 475 грн витрат на правничу допомогу.

Постановою Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 08 липня 2019 року залишено без задоволення. Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 08 липня 2019 року залишено без змін. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Сихівського районного суду міста Львова від 07 серпня 2019 року задоволено частково. Додаткове рішення Сихівського районного суду міста Львова від 07 серпня 2019 року змінено, зменшено розмір витрат на правничу допомогу, які стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДНЗ «Львівське вище професійне політехнічне училище» з 6 475 грн до 3 000 грн.

05 березня 2020 року ДНЗ «Львівське вище професійне політехнічне училище» подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просило скасувати оскаржуване судове рішення в частині зміни додаткового рішення Сихівського районного суду міста Львова від 07 серпня 2019 року і залишити вказане судове рішення місцевого суду без змін.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є стягнення частини втраченого заробітку в розмірі 10 805, 48 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). Тобто в цій частині справа № 464/6994/18 є малозначною в силу вимог закону.

Також предметом позову в цій справі є визнання недійсними наказів щодо встановлення заявнику педагогічного навантаження на 2018/2019 роки.

Справа в цій частині вимог є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Доводи заявника про те, що висновки апеляційного суду суперечать правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постановах від 18 грудня 2018 року у справі № 910/4881/18 та від 09 квітня 2019 року у справі № 826/2689/15 щодо відсутності обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості, не заслуговують на увагу, оскільки, зменшуючи розмір витрат на правничу допомогу, апеляційний суд виходив з критерію реальності таких витрат і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин і складності справи, при цьому питання про невідповідність заявленої відповідачем суми витрат їх ринковій вартості не вирішувалося.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення у постанові Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 1, 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище» на постанову Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище», третя особа - Департамент гуманітарної політики Львівської міської ради, про визнання недійсними наказів та стягнення частини втраченого заробітку.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов