Постанова

Іменем України

24 березня 2020 року

м. Київ

справа № 444/3559/18

провадження № 61-1492св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - служба у справах дітей Жовківської районної державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 05 вересня 2019 року в складі судді: Мікула В. Є. та постанову Львівського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року в складі колегії суддів: Ванівського О. М., Курій Н. М., Цяцяк Р. П.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст скарги

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - служба у справах дітей Жовківської РДА, про виселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є власником 2/3 часток у будинку АДРЕСА_1 . Будинок складається з трьох житлових кімнат, кухні, кладової та двох коридорів, загальною площею - 70,3 кв. м, житловою - 45,2 кв. м. Власником 1/3 частки є її син ОСОБА_5 .

Окрім цього, за цією адресою було вселено та зареєстровано в кінці 2016 року дружину сина ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_3 . Ці особи були вселені до помешкання ОСОБА_1 без її згоди, а згоду на їх прописку син ОСОБА_1 - ОСОБА_5 отримав шляхом обману. Вселившись до помешкання ОСОБА_6 та її син ОСОБА_3 почали вчиняти їй перешкоди в користуванні житлом власнику помешкання та між ними постійно виникають конфлікти. Результатом цього є вчинення домашнього насильства відносно неї її сином та його дружиною. Також неповнолітній ОСОБА_3 у результаті отриманого прикладу його матері та від її підбурення теж вчиняє насильство щодо ОСОБА_1 , будучи фізично сильнішим, так як остання є жінкою похилого віку. Так, вона зверталася до Жовківського ВП Кам`янка-Бузького ВП ГУНПУ у Львівській області 12 січня 2018 року в результаті чого проведено перевірку та гр. ОСОБА_5 та гр. ОСОБА_6 винесено офіційне попередження щодо недопустимості вчинення ними насильства в сім`ї.

01 червня 2018 року було здійснено звернення з аналогічним результатом, а саме гр. ОСОБА_5 та гр. ОСОБА_6 винесено офіційне попередження щодо недопустимості вчинення ними насильства в сім`ї. Вона була побита її сином та невісткою в результаті чого отримала тілесні ушкодження, а саме - множинні хаотичні крововиливи на руках, спині зліва, і які відносяться до легкого тілесного ушкодження, що підтверджується висновком експерта № 160/2018.

Позивач вказувала, що 03 вересня 2019 року вона знову була побита її невісткою та отримала тілесні ушкодження, а саме забій, підшкірна гематома обох передпліч та ділянки правого суглобу, і відносяться до легкого тілесного ушкодження, що підтверджується висновком експерта № 196/2018. Вона є жертвою домашнього насильства, яке вчиняється відносно неї її сином ОСОБА_7 , його дружиною ОСОБА_6 та її сином ОСОБА_3

ОСОБА_1 просила виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 05 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є. ОСОБА_1 є власником 2/3 часток у будинку АДРЕСА_1 . Будинок складається з трьох житлових кімнат, кухні, кладової та двох коридорів, загальною площею - 70,3 кв. м, житловою - 45,2 кв. м, власником 1/3 частки є її син ОСОБА_5 . Позивачу належить 2/3 частки у будинку АДРЕСА_1 , а не всього будинку в цілому. Відповідачі є членами сім`ї ОСОБА_5 , а саме дружиною та пасинком, тому відповідно до статті 405 ЦК України мають право на користування цим житлом відповідно до закону Відповідачі вселилися до спірного житлового будинку як члени сім`ї співвласника ОСОБА_5 та були зареєстровані у будинку на законних підставах, а тому мають право на користування і правові підстави для їх виселення відсутні, а відтак це також унеможливлює та позбавляє можливості відповідачів користуватись спільним майном. Обставин, за умови настання яких відповідач підлягає виселенню зі спірної квартири з підстав, передбачених статтею 116 ЖК Української РСР, позивачем не доведено. Таким чином, у суду не має достатніх правових підстав для визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування даним житловим будинком, що в свою чергу і було б підставою для їх виселення.

Аргументи учасників справи

У січні 2020 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. При цьому посилалася на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачі є членами сім`ї ОСОБА_5 , а саме - дружиною та пасинком, тому їх необхідно виселити, оскільки вони систематично вчиняють домашнє насильство відносно позивача, а жодні заходи впливу результатів не дають, а тому такі підлягають виселенню. Постановою Львівського апеляційного суду було винесено обмежувальний припис стосовно відповідача та сина ОСОБА_1 - ОСОБА_5 шляхом заборони спілкуватися з нею та наближатися на відстань до 2 метрів, копія постанови долучена до матеріалів справи. ОСОБА_1 є жертвою домашнього насильства у формі фізичного, яке вчиняється відносно неї її сином ОСОБА_5 , його дружиною ОСОБА_2 , та її сином ОСОБА_3 . Вважає, що суди неправильно застосували статтю 116 ЖК Української РСР. Вказує, що відповідачі мають у власності інше житло, а тому їх виселення не заподіє їм шкоди.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_1 належить 2/3 частки в праві власності у будинку АДРЕСА_1 . Будинок складається з трьох житлових кімнат, кухні, кладової та двох коридорів, загальною площею - 70,3 кв. м, житловою - 45,2 кв. м.

ОСОБА_5 , сину позивача, належить 1/3 частки в праві власності у будинку АДРЕСА_1 .

Відповідачі у справі: ОСОБА_2 (дружина сина позивача) та ОСОБА_3 (пасинок сина позивача) вселилися до спірного житлового будинку як члени сім`ї співвласника ОСОБА_5 та були зареєстровані у будинку на законних підставах.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18) зроблено висновок, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків».

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частини перша, друга, третя статті 358 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників».

Суди не встановили, що між співвласниками встановлено порядок користування спільним майном чи здійснено поділ майна, що є у спільній частковій власності.

За таких обставин, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржені рішення залишити без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400 та 410 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 05 вересня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков