Справа № 131/793/18
Провадження № 22-ц/801/402/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олексієнко О. Ю.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2020 рокуСправа № 131/793/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого : Копаничук С.Г.

Суддів: Медвецького С.К., Оніщука В.В.

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

відповідач: ОСОБА_1 ;

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниці апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Іллінецького районного суду від 09.12.2019 року, постановленого в приміщенні того ж суду під головуванням судді Олексієнка О.Ю., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В с т а н о в и в :

04.06.2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вказало, що 24.09.2012 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір № б/н, на підставі якого остання отримала кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. У зв`язку з тим, що відповідач належним чином не виконувала умови кредитного договору, станом на 13.05.2018 року у неї виникла заборгованість перед банком у розмірі 37371,85 грн., яка складається з: 11201,42 грн. - заборгованість за кредитом; 12111,65 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 11802,98 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1755,8 грн. - штраф (процентна складова). Просило суд стягнути з ОСОБА_1 вказану заборгованість.

Заочним рішенням Іллінецького районного суду від 27.08.2018 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 35616,05 грн., яка складається з: 11201,42 грн. - заборгованість за кредитом; 12111,65 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 11802,98 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В подальшому, ухвалою Іллінецького районного суду від 08.08.2019 року вказане заочне рішення було скасовано.

Рішенням Іллінецького районного суду від 09.12.2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі11201,42 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного суду, порушення норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, пенею та штрафами за користування кредитом скасувати й ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. В решті рішення суду залишити без змін. Апелянт вказав, що підписавши анкету-заяву від 24.09.2012 року відповідач усвідомлювала та погодилась з Умовами, Тарифами та Правилами надання банківських послуг; процентна ставка кредиту була узгоджена між сторонами, оскільки відповідач сплачував кошти за користування кредитом, а суд першої інстанції належним чином не дослідив надані ним докази.

Крім того, на підтвердження своїх доводів апелянт посилається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду №356/1635/16-ц від 10.04.2019 року, №428/2873/17 від 28.03.2019 року, №755/2720/16-ц від 06.02.2018 року, №666/388/16-ц від 17.04.2019 року, а також на висновки у справі №415/5971/17.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання підлягає частково задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення суду позивач оскаржує лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками та штрафами, а тому суд апеляційної скарги переглядає рішення суду лише в оскаржуваній позивачем частині.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, 24.09.2012 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву, у якій зазначено, що вона, ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, погодилась укласти договір про надання банківських послуг. У заяві зазначено, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з пам`яткою клієнта, «Умовами та правилами надання банківських послуг», а також Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилась та згодна з умовами та правилами надання банківських послуг, які були надані їй у письмовому вигляді.

На підтвердження позовних вимог банк надав суду два розрахунки заборгованості за різні періоди, копію анкети-заяви, копію витягу з тарифів обслуговування кредитних карт, витяг з умов та правил надання банківських послуг.

Відмітки про те, на який строк видавалась картка, анкета-заява, яку підписала відповідач, не містить.

Згідно з наданим банком розрахунком, станом на 13.05.2018 року у відповідача виникла заборгованість перед банком у розмірі 37371,85 грн., яка складається з: 11201,42 грн. - заборгованість за кредитом; 12111,65 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 11802,98 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1755,8 грн. - штраф (процентна складова)..

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано достатньо доказів на підтвердження факту отримання ОСОБА_1 кредиту, використання кредитних коштів та часткового погашення заборгованості.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за відсотками та пенею, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами обставини, на які посилається у позові, не довів те, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, та надані позивачем докази є недостатніми, оскільки на їх підставі неможливо встановити дійсні обставини справи та вони не свідчать про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування.

Суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність вимог в частині наявності та розміру заборгованості за відсотками за користування кредитом та неустойці і про задоволення позову у цій частині вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач усвідомлювала та погодилась з Умовами, Тарифами та Правилами надання банківських послуг, а процентна ставка кредиту була узгоджена між сторонами, колегія суддів вважає необґрунтованими, з наступних підстав.

Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).

Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розподіл між сторонами тягаря доказування визначається предметом спору. За загальним правилом обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Обов`язок подання доказів визначено ст.83 ЦПК України, відповідно до частини першої вказаної статті позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви до суду.

Згідно пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Ненадання позивачем до суду, крім Анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку будь - яких інших документів, на яких би містилися підписи відповідача, позбавляє суд можливості встановити на яких умовах взагалі мало відбуватись кредитування відповідача.

Надані позивачем в підтвердження обставин на які він посилається в підтвердження своїх позовних вимог розрахунок заборгованості, тарифи Банку, умови та правила надання банківських послуг, виготовлені самостійно позивачем та засвідчені, а доказів про ознайомлення та погодження з ними відповідача не надано, як і не надано доказів автентичності умов та правила надання банківських послуг, на які поширюються вимоги, щодо електронного документа. Не доведено, що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

Така ж правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019, № 342/180/17/14-131цс19.

Крім цього, доведеність суми заборгованості за кредитним договором є обов`язком позивача. Судом встановлено, що наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідача не містить повних відомостей, які б дозволили перевірити вірність нарахування відсотків позивачем тощо, строки виникнення заборгованості за кожним платежем та напрямки зарахування грошових коштів, якщо такі проводились, отож такий розрахунок не може слугувати безспірним доказом розміру грошових вимог позивача до відповідачів.

АТ КБ «Приватбанк», як позивач, був зобов`язаний подати суду першої інстанції всі наявні у нього докази на підтвердження всіх обставин, що є підставою його позовних вимог. Разом з тим, позивач не довів, що саме ці Умови усвідомлював та погодив відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання відповідач зі сплати відсотків та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

Крім того, жодного первинного бухгалтерського документа, в тому числі особового рахунку чи виписки з нього та про те, на який строк надавався кредит, про термін дії кредитної картки, зміни відсоткової ставки, на підставі яких фінансових документів відповідач отримала кредит та в якому розмірі, яких саме платежів, коли саме і в яких сумах відповідач не сплатила, банк до позовної заяви не додав.

Безпідставними також є посилання апеляційної скарги на правові висновки, викладені в постановах Верховного суду №356/1635/16-ц від 10.04.2019 року, №428/2873/17 від 28.03.2019 року, №755/2720/16-ц від 06.02.2018 року, №666/388/16-ц від 17.04.2019 року, оскільки у справі, яка переглядається, суд не дійшов висновку про неукладеність між сторонами кредитного договору, а навпаки, виходив з факту його укладеності, але відсутності домовленості між сторонами щодо окремих його умов.

Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. В даному випадку такою є правова позиція Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 року №342/180/17.

Крім того, безпідставними є доводи заявника про необхідність врахування висновків, здійснених у рішенні Луганського апеляційного суду від 19 серпня 2019 року у справі № 415/5971/17, оскільки останнє не переглядалося Верховним Судом у касаційному порядку.

Доводи апеляційної скарги апеляційної скарги про незаконність рішення суду не свідчать та обставин справи не спростовують, а тому не можуть бути підставою для скасування законного рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

За правилами ст.141 ЦПК України сплачений заявником апеляційної скарги судовий збір за її подання слід залишити за останнім.

На підставі викладеного, керуючись ст. 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Іллінецького районного суду від 09.12.2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: С.Г. Копаничук

Судді: С.К. Медвецький

В.В. Оніщук