ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/6332/18
провадження № 2/753/2984/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2020 р.Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.

при секретарі - Григораш Н.М.,

за участі представника відповідача: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач-1, ОСОБА_2 ), від імені якого діє ОСОБА_3 , ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач - 2, ОСОБА_3 ), треті особи: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_3 протягом десяти днів з дати набрання рішенням законної сили вчинити усі дії, необхідні для зняття з реєстраційного обліку неповнолітнього ОСОБА_2 з квартири.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у спільній власності ОСОБА_1 (1/4 частки), ОСОБА_3 (1/4 частки) та ОСОБА_4 ( Ѕ частки). Окрім зазначених власників у даній квартирі зареєстрований неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є сином ОСОБА_3 . Зазначає, що ОСОБА_2 в зазначеній квартирі не проживає, оскільки фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Ухвалою суду від 29 травня 2019 року відкрито провадження у даній цивільній справі та постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідачу був встановлений строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву.

01.07.2019 відповідача надійшов відзив на позов, в якому він просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Зокрема, пояснив, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 - співвласника спірної квартири, зареєстрований в ній за згодою інших співвласників. На даний час малолітній в квартирі не проживає, але періодично проживає там під час канікул, тощо. В квартирі є його особисті речі, книги. Враховуючи, що між сторонами склалися напружені відносини та існують конфлікти відповідач-1 постійно проживає разом зі своєю матір`ю за іншою адресою. Тимчасово перебуваючи у спірній квартирі дитина знаходиться разом з татом або бабусею. Зазначає, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 червня 2018 року встановлено порядок користування спірною квартирою, виділено у користування ОСОБА_1 окрему кімнату жилою площею 9,9 кв.м., ОСОБА_4 і ОСОБА_3 дві інші кімнати площею 17,0 кв.м. та площею 14,8 кв.м., а тому реєстрація малолітньої дитини жодним чином не перешкоджає позивачу користуватися даною квартирою та не несе фінансових навантажень, пов`язаних з реєстрацією дитини. Крім того, просили врахувати суд, що всі витрати, пов`язані з утриманням квартири та комунальні послуги співвласники сплачують окремо, лише за себе (свої частки).

Ухвалою суду від 11 грудня 2019 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання, призначене на 03.03.2020 позивач не з`явився, повідомлений належним чином, клопотань про відкладення не надходило.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення вимог заперечувала, вважала їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначала, що ОСОБА_2 не має іншого житла належного йому на праві власності.

Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися.

Суд, вислухавши представника відповідача, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, вважає, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 (1/4 частки), ОСОБА_1 (1/4 частки) та ОСОБА_4 (1/2 частки), що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 05 листопада 1997 року та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11.02.2016 року.

Як вбачається з матеріалів справи в спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).- син ОСОБА_3 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 червня 2018 року встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділено у користування ОСОБА_1 окрему кімнату жилою площею 9,9 кв.м., ОСОБА_4 і ОСОБА_3 дві інші кімнати площею 17,0 кв.м. та площею 14,8 кв.м.

Стаття 2 ЦПК України визначає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Звертаючись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач позовні вимоги обґрунтовував тим, що неповнолітній ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі.

Заперечуючи проти позову представник відповідача пояснила, що між сторонами існують конфліктні відносини, у зв`язку з чим дитина разом із матір`ю проживає за іншою адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до частини першої статті 405 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. А частиною другою цієї статті встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Враховуючи вищевикладене, зокрема, що ОСОБА_2 є малолітньою дитиноюта не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його непроживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом.

Крім того, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітній ОСОБА_2 набув право власності, позивачем не надано, хоча це відповідно до статей 12, 81 ЦПК України року є його процесуальним обов`язком.

Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.

Суд також враховує, що між сторонами встановлено порядок користування спірною квартирою, визначений рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 червня 2018 року.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладені норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання особи такою, що втратила право користування.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь суми сплаченого судового збору.

Керуючись статтями 2, 10, 12, 13, 76-82, 89, 133, 137, 141, 258, 263-265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зобов`язання вчинити дії,відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 06.03.2020.

Суддя Лужецька О.Р.