Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
25 березня 2020 року
справа № 201/501/15
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., касаційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнив. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року скасував, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.
При цьому Верховний Суд зазначив, що «безпідставне відчуження чужої власності порушує право власності законного власника. Згідно з частинами першою, четвертою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Таке безпідставне відчуження порушує вказані конституційні права та гарантії законного власника, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав. Колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги про відсутність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог з мотивів самочинності будівництва об`єкта інвестицій. Судами не встановлено будь-яких обставин, які дозволили б зробити такий висновок, тому він є необґрунтованим. Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій не надали жодної оцінки доводам позивача про виконання ним інвестиційного договору, запереченням ТОВ «Центр міста» щодо наявності у позивача майнового права на нерухоме майно (об`єкт інвестування), не встановили обставин щодо укладення та виконання інвестиційного договору та не надали оцінки доказам, наданим сторонами на обґрунтування своїх вимог».
Не можу погодитися із цим висновком колегії суддів з таких мотивів.
1. Суди при розгляді справи встановили, що 09 березня 2006 року ПП «Созидатель 2000» та ТОВ «Центр міста» уклали договір №09/3 дольової участі у будівництві будівлі комерційного призначення, за умовами якого ПП «Созидатель 2000» прийняло ТОВ «Центр міста» у дольову участь у будівництві будівлі комерційного призначення, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , з метою створення спільної дольової власності у вигляді готового об`єкта та його подальшого використання учасниками цього договору. ТОВ «Центр міста» виступало замовником-забудовником, генеральним проектувальником та генеральним підрядником будівництва.
1.1. 10 січня 2008 року ТОВ «Центр міста» та ОСОБА_1 уклали договір про інвестування будівництва № 10, за яким ОСОБА_1 є інвестором будівництва адміністративно-комерційного комплексу за адресою: АДРЕСА_1 , а ТОВ «Центр міста» - забудовник, який зобов`язується організувати будівництво та передати інвестору нежитлові приміщення площею 46 м2, розташовані на технічних поверхах. Загальна сума інвестицій становить 126 250 грн.
1.2. Згідно пунктів 3.1.3-3.1.5 договору про інвестування будівництва № 10 забудовник зобов`язався підготувати та передати інвестору всі документи, необхідні для отримання в БТІ свідоцтва про право власності, витягу про реєстрацію права власності та технічного паспорта на об`єкт інвестування, за умови, що інвестор проінвестував 100 % вартості об`єкта інвестування, підписав оглядовий ордер та прийняв об`єкт інвестування шляхом підписання акту його приймання-передачі. Оглядовий ордер видається забудовником інвестору до моменту введення будинку в експлуатацію, після завершення загальнобудівельних робіт. Забудовник також зобов`язався повернути інвестору внесені кошти у разі дострокового розірвання договору.
1.4. Адміністративно-комерційному комплексу розпорядженням Дніпропетровського міського голови від 14 січня 2009 року № 4-р присвоэно нову адресу: АДРЕСА_1
1.3. Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 25 травня 2009 року за ПП «Візит-Дніпро» визнано право власності на нежитлові приміщення у будинку по АДРЕСА_1 , у тому числі й на надбудову літ. А-1-1 - А-3-1 (номери приміщень IX-1 - IX-12) загальною площею 191,9 м2.
Рішення мотивоване, зокрема, тим, що згідно угоди про відчуження майнових прав за договором про пайову участь у будівництві об`єкта від 24 січня 2006 року № 24/01/06, що підписана 06 травня 2009 року, ПП «Созидатель 2000» відступило свої права за вказаним договором ПП «Візит-Дніпро», на підставі чого господарський суд визнав право власності на наведені приміщення за ПП «Візит-Дніпро».

1.4. 18 серпня 2010 року ПП «Візит-Дніпро» продало приміщення по АДРЕСА_1 ТОВ «Дельмар Арена», у тому числі й надбудову літ. А-1-1 - А-3-1(номери приміщень IX-1 - IX-12) загальною площею 191,9 м2.

1.5. Постановою Вищого господарського суду від 18 серпня 2010 року скасовано рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25 травня 2009 року, справу передано на новий розгляд.

1.6. Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 04 січня 2011 року відмовлено ПП «Візит-Дніпро» у позові про визнання права власності на приміщення по АДРЕСА_1 . Вказане рішення залишено без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 16 червня 2011 року.

1.7. 10 лютого 2012 року ТОВ «Дельмар Арена» продало приміщення по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3

1.8. Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 23 травня 2013 року, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04 вересня 2013 року, відмовлено у позові ТОВ «Центр міста» у тому числі і до ПП «Візит-Дніпро» про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва комерційно-торгівельний комплекс літ. А-8, надбудови літ. А-1-1 - А-3-1 по АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що вказаний об`єкт не завершено будівництвом та не введено в експлуатацію.

2.1. У статті 620 ЦК України передбачено, що у разі невиконання боржником обов`язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов`язання. Кредитор втрачає право на витребування у боржника речі, визначеної індивідуальними ознаками, у разі, якщо ця річ вже передана третій особі у власність або в користування. Якщо річ, визначену індивідуальними ознаками, ще не передано, переважне право на її одержання має той з кредиторів, зобов`язання на користь якого виникло раніше, а коли це неможливо визначити, - кредитор, який першим пред`явив позов.

2.2. Тлумачення статті 620 ЦК України свідчить, що в ній визначені правові наслідки невиконання боржником обов`язку передати кредитору річ, визначену індивідуальними ознаками та міститься часткове регулювання такого способу захисту, як примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України) стосовно невиконання обов`язку передати річ, визначену індивідуальними ознаками.

2.3. Можливість примусового виконання обов`язку боржника передати кредитору річ, визначену індивідуальними ознаками, і, як наслідок, пред`явити такого роду позов пов`язується з невиконанням боржником свого обов`язку, тобто порушенням зобов`язання.

2.4. Позов про примусове виконання обов`язку передати річ, визначену індивідуальними ознаками, належить до зобов`язально-правових способів захисту і не може бути поєднаний з речово-правовими способами. Вимога кредитора про передання йому індивідуально-визначеної речі може бути адресована тільки боржнику, що підтверджує її зобов`язальну (відносну) направленість. Навпаки, для вимог на підставі статті 387 ЦК характерним є можливість їх пред`явлення до будь-яких інших осіб, які не перебувають у правовідносинах із власником, в чому проявляється їх абсолютний характер. Оскільки підставою для пред`явлення позову про передання речі, визначеної індивідуальними ознаками, є порушення зобов`язання, таку правову конструкцію необхідно відмежовувати від віндикаційного позову (стаття 387 ЦК України), основою для якого буде порушення права власності.

2.5. Слід підкреслити, що статті 620 ЦК України поширюється на зобов`язання, які виникають внаслідок договорів, що опосередковують передачу майна у:

а) власність (договори купівлі-продажу, в тому числі поставки, міни, контрактації, а також договори дарування);

б) користування (договір найму, лізингу, прокату, найму житла).

Таким чином, примусове виконання обов`язку боржника передати річ, визначену індивідуальними ознаками стосується тільки випадків невиконання договірних зобов`язань по передачі індивідуально-визначеної речі у власність або користування.

2.6. Можливість примусового виконання обов`язку боржника передати річ, визначену індивідуальними ознаками існує тільки щодо обов`язку, який виник на підставі консенсуального договору (тобто договору, що вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо його істотних умов у належній формі). У разі якщо договір реальний (тобто укладений з моменту передачі речі), неможливо вимагати примусового виконання обов`язку передати річ, визначену індивідуальними ознаками, оскільки такого обов`язку ще не існує, а передача речі свідчить тільки про укладення договору.

2.7. У деяких випадках, незважаючи на відсутність вказівки в статті 620 ЦК України, іншими нормами виключається застосування примусового виконання обов`язку боржника передати річ, визначену індивідуальними ознаками. Це зумовлено специфікою укладеного сторонами договору. Зокрема, якщо позичкодавець не виконує обов`язку передати річ у користування, друга сторона має право вимагати розірвання договору позички та відшкодування завданих збитків (стаття 830 ЦК України).

2.8. Припинення права кредитора вимагати від боржника виконання обов`язку передати річ, визначену індивідуальними ознаками:

а) у власність відбувається, якщо ця річ вже передана третій особі у власність;

б) у користування відбувається, у випадку, коли ця річ вже передана третій особі у користування.

Як при припиненні права на примусове виконання обов`язку, так і до цього кредитор не позбавлений можливості звернутися до боржника із вимогою про відшкодування збитків.

2.9. Переважне право - це таке суб`єктивне цивільне право, яке надає його носієві можливість пріоритетно перед іншими особами набути інше або здійснити існуюче суб`єктивне право. Внаслідок цього переважне право спрямоване на набуття інших майнових та/або немайнових прав або розв`язання (вирішення) колізії цивільних прав.

2.10. Передумовою для закріплення переважного права кредитора є ситуації, за яких дві або більше особи набули зобов`язальних прав вимагати передачі однієї і тієї ж речі, визначеної індивідуальними ознаками, тобто існує колізія суб`єктивних цивільних прав.

2.11. Під колізією суб`єктивних цивільних прав можна розуміти виникнення можливості у двох чи більше осіб здійснити суб`єктивне цивільне право стосовно одного і того ж самого об`єкта.

2.12. Переважне право кредитора на одержання речі (абзац 2 частини другої статті 620 ЦК України) спрямоване на вирішення колізії зобов`язальних прав, що передбачають право вимагати передачі індивідуально-визначеної речі у користування або власність. Поміж собою вступати в колізію можуть тільки однорідні по суті права. Наприклад, право вимагати передачі речі у власність з таким же правом.

2.13. Фактичний склад, необхідний для виникнення цього переважного права кредитора, становлять: порушення договірних зобов`язань, за якими, одна й та ж сама особа (боржник) зобов`язалася передати індивідуально-визначену річ у власність або користування; знаходження спірної речі у боржника; раніше укладений договір або ж першість у пред`явленні позову.

2.14. Переважне право на одержання речі належатиме тому з кредиторів, який раніше уклав договір з боржником, а якщо цього неможливо встановити, то тому, який першим пред`явить позов до боржника. При цьому одержання речі одним із кредиторів, тобто реалізація ним свого права, унеможливлює здійснення зобов`язальних прав іншої особи (осіб) (частина друга статті 620 ЦК України).

2.15. Аналіз глави 54 ЦК України свідчить, що законодавцем не виключається можливість укладення декількох договорів купівлі-продажу щодо однієї речі. Наприклад, продавець укладає два договори купівлі-продажу з двома різними покупцями щодо однієї речі. В такому разі правові підстави для недійсності другого договору купівлі-продажу внаслідок того, що одна річ є предметом в двох договорах купівлі-продажу відсутні, а до правовідносин продавця та покупців слід застосовувати статтю 620 ЦК України.

2.16. Відповідно до частини другої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

2.16.1. У частині другій статті 665 ЦК України передбачено, що якщо продавець відмовився передати річ, визначену індивідуальними ознаками, покупець має право пред`явити продавцеві вимоги відповідно до статті 620 цього Кодексу.

2.16.2. З урахуванням змісту частини другої статті 656 та частини другої статті 665 ЦК України, за логікою законодавця до випадків укладення декількох договорів купівлі-продажу одних і тих же майнових прав мають застосовуватися положення статті 620 ЦК України.

2.17. Проте, очевидно, що на відміну від переважного права на одержання речі (частина друга статті 620 ЦК України), стосовно випадків подвійного продажу майнових прав слід вести мову про переважне право реалізації майнових прав, що зумовлено їх змістом та характером. Зокрема, майнові права на об`єкт нерухомості реалізуються шляхом оформлення права власності на об`єкт нерухомості. Тому, з урахуванням змісту статті 620 ЦК України, якщо другий набувач майнових прав їх реалізував шляхом оформлення права власності на об`єкт нерухомості, тобто став власником об`єкта нерухомості, то відновлення порушених прав та інтересів першого покупця майнових прав має здійснюватися за допомогою відшкодування збитків, а не визнання недійсним другого договору купівлі-продажу майнових прав.

3. За таких обставин, Верховному Суду потрібно було касаційну скаргу задовольнити, оскаржені рішення змінити в мотивувальній частині, а в іншій частині залишити без змін.

Суддя В. І. Крат