Постанова

Іменем України

06 травня 2020 року

місто Київ

справа № 296/3527/18

провадження № 61-16582св19

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Житомирська міська рада,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 березня 2019 року у складі судді Сингаївського О. П. та постанову Житомирського апеляційного суду від 05 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Шевчук А. М., Талько О. Б.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив: визнати неправомірними дії та бездіяльність Житомирської міської ради щодо невнесення ОСОБА_1 та його сім`ї в списки для отримання житла (поліпшення житлових умов) відповідно із збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку за місцем роботи; зобов`язати Житомирську міську раду внести ОСОБА_1 та його сім`ю у списки для отримання житла (поліпшення житлових умов) загальна черга з 1987 року; з 1990 року внести у списки першочергового отримання житла; з 1992 року внести у списки позачергового отримання житла; зобов`язати Житомирську міську раду забезпечити житловою площею протягом року, як передбачено статтею 20 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Позивач обґрунтовував позов тим, що з 1987 року перебував у загальній черзі для отримання житла в Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області (далі - УМВС України в Житомирській області), у 1990 році був внесений у списки для першочергового отримання житла, а у 1992 році - у списки позачергового отримання житла як ліквідатор аварії на ЧАЕС. 14 травня 2004 року на підставі рішення житлово-побутової комісії УМВС України в Житомирській області від 26 лютого 2002 року йому видано ордер на вселення чотирьох осіб (колишньої дружини та двох дочок) у трикімнатну квартиру, житловою площею 36, 5 кв. м, АДРЕСА_1 . У зв`язку з наданням квартири його знято з квартирного обліку.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 06 лютого 2017 року у справі № 296/90/12-ц скасовано рішення житлово-побутової комісії УМВС України в Житомирській області від 26 червня 2002 року у частині зняття позивача та його сім`ї з квартирного обліку.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 ліквідовано територіальні органи МВС, зокрема УМВС України в Житомирській області та утворено нові юридичні особи публічного права - територіальні органи Національної поліції, в тому числі Головне управління Національної поліції в Житомирській області, яке не є правонаступником міліції. Рішенням Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 15 березня 2016 року № 89 виключено УМВС України в Житомирській області з переліку підприємств, установ, організацій м. Житомира, які здійснюють квартирний облік громадян за місцем їх роботи, які потребують поліпшення житлових умов.

13 лютого 2018 року позивач звернувся до міського голови із заявою про внесення його та членів його сім`ї у списки для отримання житла, на що отримав відповідь, в якій відповідачем роз`яснено порядок постановлення на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов. При цьому, позивача не було постановлено на квартирний облік. У зв`язку з наведеним позивач змушений був звернутися до суду з метою захисту своїх порушених прав.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнав, вважав його необґрунтованим, таким, у задоволенні якого необхідно відмовити.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 13 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції керувався тим, що позивач звернувся до суду з позовом до неналежного відповідача, оскільки з урахуванням положень статті 39 ЖК Української РСР та пункту 18 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їх житлових приміщень, які затвердженні постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 грудня 1984 року № 470 (далі - Правила), питання щодо постановлення особи на квартирний облік віднесено до компетенції виконавчого комітету сільської, селищної, міської ради, а не до компетенції відповідної ради. Клопотання про заміну відповідача позивач до суду не подавав. Крім того, перебуваючи на квартирному обліку в УМВС України в Житомирській області у списках для першочергового отримання житла та позачергового отримання житла як ліквідатор аварії на ЧАЕС, позивач отримав житло у вигляді трикімнатної квартири на сім`ю у складі чотирьох чоловік, в результаті чого на час виділення зазначеноїквартири враховані потреби його сім`ї в житлі з урахуванням усіх обставин (склад сім`ї, статус членів сім`ї тощо), а тому відсутні підстави для постановки позивача на квартирний облік у виконавчому комітеті Житомирської міської ради з часу перебування на квартирному обліку за місцем роботи, оскільки за тією чергою він вже отримав житло. Крім того, судом враховано, що позивач заселився у виділену йому квартиру і спору з приводу невідповідності виділеної квартири його потребам не порушував.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 05 серпня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, погодився з висновками суду щодо підстав для відмови у позові. Окрім того, зазначив, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Будь-яких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на оцінку правильності висновків та рішення суду заявником не надано.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у вересні 2018 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушенням норм процесуального права. Зазначив, що під час розгляду справи у суді першої інстанції представник відповідача заявив про те, що залучений до участі у справі відповідач є неналежною стороною лише в останньому засіданні 13 березня 2019 року. Суди не звернули увагу, що відповідно до пункту 31 Правил позивач має право на взяття на облік у зв`язку із ліквідацією обліку за місцем роботи. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 06 лютого 2017 року у справі № 296/90/12-ц скасовано рішення житлово-побутової комісії УМВС України в Житомирській області від 26 червня 2002 року у частині зняття позивача та його сім`ї з квартирного обліку, а тому він має право на взяття на облік як особа, яка потребує поліпшення житлових умов.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX

(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у вересні 2019 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи в межах доводів касаційної скарги, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач з 1987 року перебував у загальній черзі для отримання житла в УМВС України в Житомирській області, у 1990 році внесений у списки для першочергового отримання житла, а у 1992 році - у списки позачергового отримання житла як ліквідатор аварії на ЧАЕС.

14 травня 2004 року на підставі рішення житлово-побутової комісії УМВС України в Житомирській області від 26 лютого 2002 року йому видано ордер на вселення чотирьох осіб (колишньої дружини та двох дочок) у трикімнатну квартиру, житловою площею 36, 5 кв. м, АДРЕСА_1 .

У зв`язку з наданням квартири його знято з квартирного обліку.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 06 лютого 2017 року у справі № 296/90/12-ц скасовано рішення житлово-побутової комісії УМВС України в Житомирській області від 26 червня 2002 року у частині зняття позивача та його сім`ї з квартирного обліку.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 ліквідовано територіальні органи МВС, зокрема УМВС України в Житомирській області та утворено нові юридичні особи публічного права - територіальні органи Національної поліції, в тому числі Головне управління Національної поліції в Житомирській області, яке не є правонаступником органів міліції.

Рішенням Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 15 березня 2016 року № 89 виключено УМВС України в Житомирській області з переліку підприємств, установ, організацій м. Житомира, які здійснюють квартирний облік громадян за місцем їх роботи, які потребують поліпшення житлових умов.

13 лютого 2018 року позивач звернувся до міського голови з заявою про внесення його та членів його сім`ї у списки для отримання житла, на що отримав відповідь, в якій відповідачем роз`яснено порядок постановки на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

За правилом статті 31 ЖК Української РСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

Відповідно до положення статті 34 ЖК Української РСР потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни: забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок; які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам; які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї. Перелік зазначених захворювань затверджується Міністерством охорони здоров`я Української РСР за погодженням з Українською республіканською радою професійних спілок; які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму жилого приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів; які проживають тривалий час за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності; які проживають у гуртожитках. Громадяни визнаються потребуючими поліпшення житлових умов і з інших підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, беруться на облік для одержання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду та вносяться до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, порядок ведення якого визначає Кабінет Міністрів України.

Згідно з пунктом 10 частини першої статті 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, віднесеним до категорії 1, надаються гарантовані державою компенсації та пільги, зокрема, позачергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов (включаючи сім`ї загиблих або померлих громадян). Особи, зазначені в цьому пункті, забезпечуються жилою площею протягом року з дня подання заяви, для чого місцеві ради щорічно виділяють 15 відсотків усього збудованого житла (в тому числі підприємствами, установами, організаціями незалежно від форми власності). Кабінет Міністрів України щорічно виділяє обласним державним адміністраціям цільовим призначенням капітальні вкладення відповідно до кількості сімей, що потребують поліпшення житлових умов. Фінансування будівництва здійснюється з Державного бюджету України. Передбаченими цим пунктом пільгами щодо забезпечення житлом громадяни мають право скористатися лише один раз.

Отже, чинним законодавством врегульовано порядок надання житла особам, які потребують поліпшення житлових умов, а також особам, які мають переваги в одержанні жилих приміщень перед іншими категоріями громадян.

Порядок надання жилих приміщень громадянам, які перебувають на квартирному обліку, врегульовано Правилами.

Відповідно до підпункту 1 пункту 39 зазначених Правил жилі приміщення надаються в порядку загальної черги, за винятком осіб, які мають право першочергового отримання цих приміщень.

Підпунктом 3 пункту 38 згаданих Правил встановлено, що черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття осіб, які потребують поліпшення житлових умов, на облік (включенням до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень).

Відповідно до пункту 18 Правил заява про взяття на квартирний облік подається відповідно виконавчому комітету сільської, селищної, міської ради, сільському голові (у разі, коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) за місцем проживання громадян (у випадку, передбаченому абзацом четвертим пункту 8 цих Правил, - за місцем перебування внутрішньо переміщеної особи на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб) та адміністрації підприємства, установи, організації чи органу або іншому громадському об`єднанню (організації) за місцем їх роботи. Заява підписується членами сім`ї, які разом проживають, мають самостійне право на одержання жилого приміщення і бажають разом стати на облік.

Аналогічне правило міститься й у частині першій статті 39 ЖК Української РСР, відповідно до якої громадяни беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов: за місцем проживання - виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті.

Отже, враховуючи зазначені положення законодавства, суди дійшли обґрунтованого висновку, що у зв`язку із тим, що позивач як відповідача не залучив відповідний виконавчий орган, у віданні якого знаходиться вирішення питань, що становлять предмет позову, позов не підлягав задоволенню, оскільки пред`явлений до неналежного відповідача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи

(за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (частини перша та друга статті 11 ЦПК України 2004 року). Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 частини другої статті 119 ЦПК України 2004 року). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 30 ЦПК України 2004 року). Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України 2004 року).

Аналогічні положення передбачені й у чинному ЦПК України.

Оскільки позивач пред`явив позов до неналежного відповідача, то висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову у цій частині є обґрунтованими.

Водночас, в оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд визнає передчасними висновки судів про необґрунтованість позову з тих підстав, що позивач не підлягав внесенню до списків, оскільки відповідно до встановлених обставин рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 06 лютого 2017 року у справі № 296/90/12-ц скасовано рішення житлово-побутової комісії УМВС України в Житомирській області від 26 червня 2002 року у частині зняття позивача та його сім`ї з квартирного обліку. Незалежно від підстав визнання такого зняття недійсним (у цьому випадку через формальні порушення процедури) наведеним рішенням позивач фактично поновлений у цих списках.

З врахуванням викладеного, Верховний Суд погоджується із доводами касаційної скарги у цій частині.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають зміні шляхом виключення з мотивувальної частини рішень посилання на безпідставність заявлених вимог.

За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 березня 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 05 серпня 2019 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на безпідставність заявлених позовних вимог.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 березня 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 05 серпня 2019 року в іншій частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко