Номер провадження: 22-ц/813/2698/20
Головуючий у першій інстанції Єршова Л. С.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2019 року про відмову у відкритті провадження, постановлену під головуванням судді Єршової Л.С., -

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до громадянина Італійської Республіки ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення основного місця проживання малолітньої дитини та витребування на територію України.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2019 року відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до громадянина Італійської Республіки ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення основного місця проживання малолітньої дитини та витребування на територію України, з підстав того, що заявлені позивачем вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинні розглядатися відповідно до судочинства Італійської Республіки.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати, направити справу до Приморського районного суду м. Одеси для продовження розгляду, посилаючись на порушення норм процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає, що суд не звернув уваги на те, що вона є громадянкою України, та разом з дитиною зареєстрована саме на території України.

Сторони про розгляд справи на 25 березня 2020 року були сповіщені.

Від ОСОБА_1 на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутністю.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.

Відмовляючи у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позовні вимоги підлягають розгляду відповідно до судочинства Італійської Республіки.

Однак, апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст.ст. 55, 124), а ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративним справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, зокрема, у випадку якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_1 є громадянкою України, зареєстрована та проживає в Україні за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 9).

16 червня 2017 року ОСОБА_1 уклала шлюб з громадянином Італійської Республіки ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Київським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с. 10).

У сторін від шлюбу народилась донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка має постійне місце проживання в Україні та зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , разом з матір`ю (а.с. 12).

З урахуванням належності до громадянства України, проживання, разом з неповнолітньою дитиною на території України, що підтверджується довідками, колегія суддів прийшла до висновку про те, що позивачка не може бути позбавлена права на звернення до суду України із зазначеним позовом відповідно до положень частини другої статті 28 ЦПК України, за зареєстрованим її місцем проживання чи перебування у разі, якщо на її утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо вона не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача.

Відповідно до п. 5 ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами,

встановленими ст. 110 ЦПК (аналогічний зміст ст. 28 ЦПК України, в редакції від 15.12.2017 року).

Зважаючи на викладене, враховуючи, що позивачка проживає на території України, позивач є громадянкою України, у суду не було підстав для застосування ст. 186 ЦПК України для відмови у відкритті провадження.

Під час відкриття провадження та вирішення спору у справі суду першої інстанції належить з`ясувати дотримання позивачем вимог статей 16, 60, 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» щодо наявності підстав для звернення до суду України.

При цьому, за правилами частини шостої статті 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Така правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 608/414/18, від 12 липня 2018 року у справі № 534/858/18, від 26 грудня 2019 року у справі № 754/16825/19.

Таким чином, апеляційний суд доходить до висновку, що ухвала про відмову у відкритті провадження на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України є порушенням норм процесуального права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (наприклад, рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.

Суд першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у справі характер спірних правовідносин не з`ясував, на зазначене уваги не звернув, що є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки неправильне застосування ст.186 ЦПК України призвело до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи наведені обставин, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваної ухвали з підстав порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 368, 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2019 року про відмову у відкритті провадження скасувати, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 30 березня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А.Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда