Єдиний унікальний номер 219/3332/16-ц
Номер провадження 22-ц/804/975/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Соломахи Л.І.

суддів Агєєва О.В., Канурної О.Д.

за участю

секретаря судового засідання Цимбала Д.А.

представника відповідача - адвоката Гуревича М.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 219/3332/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Соледарської міської ради, Бахмутський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання дитини за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гуревич Максим Геннадійович, на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2019 року у складі судді Шевченко Л.В., -

В С Т А Н О В И В:

06 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання дитини.

Зазначала, що 21 липня 1995 року вона вступила в шлюб з ОСОБА_3 , що у них тривалий час не було дітей.

Навесні 2005 року її чоловік у зв`язку із розладами у сімейних відносинах переїхав з квартири на дачу, де проживав з квітня по перші числа червня 2005 року.

В цей період вона познайомилися із сусідом ОСОБА_2 та вони декілька разів вступали в інтимні стосунки. На початку червня 2005 року ОСОБА_2 з`їхав з квартири, яку орендував, і вони будь-які стосунки припинили.

На початку липня 2005 року вона помирилася з чоловіком.

Пізніше вона дізналася, що вагітна, та ІНФОРМАЦІЯ_1 народила дитину - ОСОБА_4 , в свідоцтві про народження якого батьком був записаний ОСОБА_3 , з яким вона на той час перебувала у шлюбі.

До 2013 року вони разом з ОСОБА_3 виховували сина; у 2013 році шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 продовжував спілкування з дитиною та матеріально її забезпечував.

Наприкінці грудня 2015 року ОСОБА_3 повідомив їй, що пройшов медичне обстеження та дізнався, що ОСОБА_5 не може бути його біологічною дитиною, що за медичними показниками він не може мати дітей. Після цього ОСОБА_3 відмовився матеріально забезпечувати ОСОБА_5 та оспорив своє батьківство у судовому порядку. Його позов вона визнала та отримала повторне свідоцтво про народження ОСОБА_5 , в якому відомості про батька дитини були записані з її слів на підставі частини першої статті 135 СК України.

Посилаючись на інтереси дитини, що їй важко самостійно утримувати дитину, що відповідач добровільно матеріально забезпечувати дитину відмовляється та порекомендував їй визнавати батьківство в судовому порядку, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання сина, оскільки фізично здоровий, на утриманні неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків не має, має постійне джерело доходу - пенсію, просила:

1. визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

включити відомості про батьківство ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в актовий запис № 23 від 15 березня 2006 року про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який складений Соледарською міською радою м. Артемівська Донецької області;

не змінювати прізвище, ім`я, по батькові дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після визнання батьком дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при видачі нового свідоцтва про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до частини першої статті 134 СК України;

2. стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на її користь аліменти у розмірі ј частини з усіх видів доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення їх сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , повноліття (а.с. 2 - 3 т. 1).

Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 батьком дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Включено відомості про батьківство ОСОБА_2 в актовий запис № 23 від 15 березня 2006 року, зареєстрований Соледарською міською радою м. Артемівська Донецької області, про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Залишено без змін прізвище, ім`я, по батькові дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після визнання батьком дитини ОСОБА_2 при видачі нового свідоцтва про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до частини першої статті 134 СК України.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти у розмірі ј частини з усіх видів доходу щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи з дня подачі позовної заяви - 06 квітня 2016 року до досягнення ОСОБА_6 повноліття (а.с. 105 - 106 т. 1).

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 грудня 2017 року за заявою відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 жовтня 2016 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с. 145 - 146 т. 1).

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Включено відомості про батьківство ОСОБА_2 в актовий запис № 23 від 15 березня 2006 року, зареєстрований Соледарською міською радою м. Артемівська Донецької області, про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Залишено без змін прізвище, ім`я, по батькові дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після визнання батьком дитини ОСОБА_2 , при видачі нового свідоцтва про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до частини першої статті 134 СК України.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі ј частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06 квітня 2016 року (дати подання позову) по 07 липня 2017 року; в розмірі ј частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08 липня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 133 - 136 т. 2).

Судом першої інстанції встановлено, що згідно ухвали Артемівського міськрайонного суду Донецької області про затвердження мирової угоди від 28 вересня 2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 21 липня 1995 року Соледарською міською радою Донецької області, актовий запис № 43, розірвано (а.с. 9 - 10 т. 1).

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 грудня 2013 року у справі № 219/9327/2013-ц задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про оспорювання батьківства; виключено відомості про ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , як батька дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з актового запису № 23 від 15 березня 2006 року, вчиненого Соледарською міською радою Донецької області. Рішення набрало законної сили 10 січня 2014 року (а.с. 98 - 99 т. 1).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , яке видано 20 березня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Артемівську реєстраційної служби Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Соледарською міською радою м. Артемівська Донецької області 15 березня 2006 року складено відповідний актовий запис № 23; батьками у свідоцтві про народження зазначені: батько - ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_1 (а.с. 7 т. 1).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що згідно висновку експерта № 77 від 11 січня 2018 року громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , народженого громадянкою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Вірогідність того, що ОСОБА_2 дійсно є біологічним батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зв`язків, за результатами даної експертизи складає не менше 99,999999%. Представник відповідача повідомив суду, що відповідач визнає висновок експертизи і не має підстав не визнавати позовні вимоги щодо батьківства стосовно ОСОБА_6 . Отже, позовні вимоги щодо визнання відповідача батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є доведеними і відповідно є підстави включити відомості про батьківство ОСОБА_2 в актовий запис № 23 від 15.03.2006 року, складений Соледарською міською радою м. Артемівська Донецької області про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Суд вважає, що підлягають задоволенню і позовні вимоги - не змінювати прізвище, ім`я, по батькові дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після визнання батьком дитини ОСОБА_2 , при видачі нового свідоцтва про народження ОСОБА_6 відповідно до частини першої статті 134 СК України, що буде відповідати інтересам дитини.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини, суд виходив з того, що сторони проживають окремо, дитина проживає з позивачем та перебуває на її повному утриманні; відповідач участі в матеріальному забезпеченні дитини не приймає. Згідно копій медичних документів ОСОБА_2 з 13 січня 2016 року є інвалідом 2 групи за загальним захворюванням безстроково, хворіє на кардіосклероз, ішемічну хворобу серця, має дегенеративно-дистрофічні зміни попереково-крижового відділу хребта, катаракту ока, парапельвікальну кісту лівої нирки та інші захворювання. Дитина також має певні захворювання, що підтверджується відповідними консультативними висновками. Згідно довідки, виданої Новоодеським об`єднаним управлінням ПФУ, за період з січня 2017 року по квітень 2018 року ОСОБА_2 отримав пенсію в сумі 80 135,67 грн.

При визначенні розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, суд виходить з того, що поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, у тому числі, дітей віком від 6 до 18 років.

Батьки повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини. Однак, цей розмір є мінімальною межею. Вказаний мінімум стягується з батьків навіть при наявності доходу лише в межах державних соціальних гарантій, призначених батькам (пенсій, допомог тощо), і не є достатнім для задоволення потреб дитини, тому при наявності більших доходів у батьків, відповідно і аліменти повинні визначатися у більшому розмірі, ніж мінімальна межа. Максимальна межа не встановлена, а розмір утримання залежить від доходів та матеріального становища батьків.

Визначення аліментів у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06 квітня 2016 року (дати подання позову) по 07 липня 2017 року, та в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08 липня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 , не є надмірним і буде відповідати потребам дитини (а.с. 133 - 136 т. 2).

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить:

1. скасувати рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2019 року в частині рішення не змінювати по батькові ОСОБА_6 після визнання батьком дитини ОСОБА_2 при видачі нового свідоцтва про народження та у задоволенні цих позовних вимог відмовити;

2. змінити рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2019 року в частині стягнення аліментів, задовольнивши позовні вимоги в цій частині частково, а саме, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи від дня звернення з позовом до суду до досягнення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , повноліття; в іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідач є особою похилого віку, є інвалідом 2 групи, має багато хронічних захворювань різного ступеню, в тому числі й такі, що потребують оперативного лікування.

Суд вказав, що дитина також має певні захворювання, що підтверджується консультативними висновками. Разом з тим позовні вимоги про стягнення додаткових втрат на дитину, викликаних хворобою, позивач не заявляла та станом здоров`я дитини свої позовні вимоги не обґрунтовувала.

Вважає, що суд порушив правила оцінки доказів, обмежився лише загальним посиланням на наявність захворювань як відповідача, так і дитини, та з метою порівняння стану здоров`я платника аліментів і дитини не проаналізував медичні документи щодо відповідача та щодо дитини як кожний окремо, так і в сукупності між собою, що має значення для вирішення питання щодо розміру аліментів.

Позивач копії медичних документів дитини стороні відповідача не направляла. Ці документи представник позивача надала до матеріалів справи безпосередньо в передостанньому судовому засіданні, де їх зміст було оголошено для сторони відповідача та зазначено, що станом на поточний час дитина страждає на енурез.

Однак, в матеріалах справи відсутні дані про те, що таке захворювання є хронічним (а не поточним), яке здійснюється лікування та які необхідні витрати.

В той же час відносно відповідача матеріали справи містять документи щодо його безстрокової інвалідності, його захворювань на кардіосклероз, ішемічну хворобу серця, дегенеративно-дистрофічні зміни відділу хребта, катаракту ока, кісту нирки та інші.

Крім того, згідно висновку ЛКК № 974 від 30 грудня 2019 року відповідач за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду та не здатний до самообслуговування у зв`язку з наявністю деформуючого артрозу тазостегнових та колінних суглобів обох ніг, полінейропатії нижніх кінцівок. Зазначений висновок не надавався до суду першої інстанції, оскільки на час ухвалення судового рішення відповідач його не мав, у зв`язку з чим сторона відповідача вважає можливим його долучення до матеріалів справи разом з апеляційною скаргою.

Але і ті матеріали, які були наявні у справі на момент її розгляду судом першої інстанції, дозволяли суду проаналізувати та співвіднести стан здоров`я дитини та платника аліментів, дійти висновку про їх різний характер (як за ступенем, так і за чисельністю). Зазначені обставини є суттєвими та згідно зі статтею 182 СК України мають бути враховані при визначенні розміру аліментів. В даному випадку суд повинен був не просто обмежитись переліком діагнозів, а виходити із співвідношення їх за ступенем тяжкості та співмірності захворювання дитини та численних стійких та хронічних захворювань відповідача.

З урахуванням викладеного відповідач вважає за доцільне призначення аліментів на дитину в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що дорівнює гарантованому законом розміру аліментів на дитину та відповідає реальним можливостям відповідача, а також враховує ті суттєві обставини, які мають братись до уваги при визначенні розміру аліментів.

Посилання суду на те, що мінімальний розмір аліментів стягується лише при наявності доходу батьків в межах державних соціальних гарантій і при наявності більших доходів відповідно і аліменти мають визначатись у більшому розмірі, є безпідставним, оскільки не ґрунтується на нормах закону. Відповідних положень чинне законодавство не містить.

Факт проживання дитини з позивачем, а також те, що вона утримує дитину, не є тими обставинами, які закон приписує враховувати при визначенні саме розміру аліментів, оскільки факт проживання дитини з матір`ю і надає саме їй право стягнути аліменти на свою користь (а не збільшувати за рахунок цього їх розмір), а той факт, що наразі вона утримує дитину самостійно, компенсується тим, що аліменти призначаються саме з дня її звернення до суду, тобто її витрати у відповідній частині фактично відшкодовуються.

Щодо рішення в частині не змінювати по батькові дитини при видачі нового свідоцтва про народження, вважає, що суд, пославшись на частину першу статті 134 СК України, припустився помилки. Частина перша статті 134 СК України спірні правовідносини (щодо визначення прізвища, імені, по батькові дитини) не регулює, а тому ця норма застосована помилково.

Відповідно до статей 147, 149 СК України по батькові дитини визначається за іменем батька. По батькові дитини, народженої жінкою, яка не перебуває у шлюбі, за умови, що батьківство щодо дитини не визнано, визначається за іменем особи, яку мати дитини назвала її батьком. У разі, якщо батько змінив своє ім`я, по батькові дитини, яка досягла чотирнадцяти років, змінюється за її згодою.

Однак в даній справі встановлено, що батьком дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є відповідач, своє ім`я він не змінював, а тому у суду не було підстав для залишення дитині його по батькові при визнанні відповідача батьком дитини, оскільки це суперечить нормам закону (а.с. 145 - 147 т. 2).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 04 лютого 2020 року за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 відкрито апеляційне провадження (а.с. 152 - 154 т. 2).

Копії апеляційної скарги відповідача учасниками справи отримані: позивачем - 16 лютого 2020 року, Бахмутським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану - 11 лютого 2020 року, Органом опіки та піклування Соледарської міської ради - 13 лютого 2020 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 175, а.с. 166, а.с. 172 т. 2).

Письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача ні позивачем ОСОБА_1 , ні третіми особами на час розгляду справи не наданий.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 17 лютого 2020 року справа була призначена до розгляду у судовому засіданні на 26 лютого 2020 року (а.с. 167 - 168 т. 2).

У судове засідання апеляційного суду 26 лютого 2020 року з`явився представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Гуревич М.Г.; інші учасники справи не з`явилися. У зв`язку з ненадходженням до апеляційного суду відомостей про вручення судової повістки позивачу ОСОБА_1 розгляд справи було відкладено на 25 березня 2020 року.

У судове засідання апеляційного суду 25 березня 2020 року з`явився представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Гуревич М.Г.

Відповідач ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 , представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися; про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідач ОСОБА_2 судову повістку-повідомлення про розгляд справи 25 березня 2020 року отримав 03 березня 2020 року, третя особа - Бахмутський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області - 03 березня 2020 року, третя особа - Орган опіки та піклування Соледарської міської ради - 04 березня 2020 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 202, а.с. 203, а.с. 196, а.с. 201 т. 2).

Позивач ОСОБА_1 у зв`язку із поверненням 19 березня 2020 року до апеляційного суду за закінченням терміну зберігання судової повістки-повідомлення про розгляд справи 25 березня 2020 року про розгляд справи повідомлена 20 березня 2020 року телефонограмою, яка зареєстрована в Журналі телефонограм по цивільним справам за № 129 (а.с. 204, а.с. 205, а.с. 206 т. 2).

23 березня 2020 року позивач ОСОБА_1 надіслала до апеляційного суду заяву про розгляд справи 25 березня 2020 року у її відсутність (а.с. 207 - 208 т. 2).

18 лютого 2020 року до Донецького апеляційного суду надійшло клопотання третьої особи - Бахмутського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану про розгляд справи у відсутність представника третьої особи (а.с. 170 т. 2).

Третя особа - Орган опіки та піклування Соледарської міської ради причини неявки у судове засідання представника не повідомила і відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України вважається, що він не з`явився в судове засідання без поважних причин.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Гуревич М.Г., який діє на підставі ордеру серії ДН № 098141 від 23 січня 2020 року (а.с. 149 т. 2), в судовому засіданні апеляційного суду 25 березня 2020 року доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

В апеляційній скарзі відповідач оскаржує рішення суду лише в частині визначення по батькові дитини у зв`язку із визнанням батьківства ОСОБА_2 та в частині визначення розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог про визнання ОСОБА_2 батьком дитини ОСОБА_4 , включення відомостей про батьківство ОСОБА_2 до актового запису про народження дитини, залишення дитини власного імені ОСОБА_5 та прізвища ОСОБА_8 сторонами не оскаржується, а тому апеляційний суд не має права робити висновків щодо цієї неоскарженої частини рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в оскаржуваній частині, апеляційний суд виходить з наступного:

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи доведено, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 грудня 2013 року у справі №219/9327/2013-ц за позовом ОСОБА_3 виключено відомості про ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , як батька дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з актового запису № 23 від 15 березня 2006 року, вчиненого Соледарською міською радою Донецької області. Рішення набрало законної сили 10 січня 2014 року (а.с. 98 - 99 т. 1).

Відповідно до копії повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Артемівську реєстраційної служби Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області 20 березня 2014 року, ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Соледарською міською радою м. Артемівська Донецької області 15 березня 2006 року складено відповідний актовий запис № 23. Батьками дитини у свідоцтві про народження зазначені: батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_1 (а.с. 7 т. 1).

Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України від 11 квітня 2014 року відомості про батька дитини ОСОБА_6 - ОСОБА_3 в актовому записі про народження № 23 від 15 березня 2006 року, який зареєстровано у Реєстрі 20 березня 2014 року, записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (а.с. 8 т. 1).

Згідно висновку експерта № 77 від 11 січня 2018 року громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , народженого громадянкою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Вірогідність того, що ОСОБА_2 дійсно є біологічним батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зв`язків, за результатами даної експертизи складає не менше 99,999999 % (а.с. 165 - 168 т. 1).

Відповідач ОСОБА_2 висновок експертизи визнає.

Відповідно до частини другої статті 125 Сімейного кодексу України (далі СК України) якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Суд першої інстанції ухвалив рішення визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та включити відомості про батьківство ОСОБА_2 в актовий запис № 23 від 15 березня 2006 року про народження ОСОБА_6 , складений Соледарською міською радою м. Артемівська Донецької області. В цій частині рішення суду сторонами не оскаржується.

Відповідно до статті 18 Закону України від 01 липня 2010 року № 2398-VI "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" про факт державної реєстрації акта цивільного стану органами державної реєстрації актів цивільного стану видається відповідне свідоцтво.

Відповідно до статті 22 зазначеного Закону внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав (частина перша).

Після внесення змін до актового запису цивільного стану заявнику повторно видається свідоцтво про державну реєстрацію акта цивільного стану (частина шоста).

Відповідно до статті 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд безпідставно послався на цю норму права, оскільки вона не регулює питання щодо визначення прізвища, імені та по батькові дитини, зокрема у разі визнання батьківства, є необґрунтованими, оскільки стаття 134 СК України визначає підстави внесення змін до актового запису про народження, зокрема у разі визнання батьківства - відповідне рішення суду.

Стаття 19 Закону України від 01 липня 2010 року № 2398-VI "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" передбачає, що повторна видача свідоцтва про державну реєстрацію актів цивільного стану у разі внесення змін до актового запису здійснюється відділами державної реєстрації актів цивільного стану на підставі актового запису цивільного стану за заявою особи, щодо якої складено запис, батьків, усиновлювачів, опікунів, піклувальників, представника закладу охорони здоров`я, навчального або іншого дитячого закладу, де постійно перебуває дитина, органу опіки та піклування.

Відповідно до п/п 2.13.1 пункту 2.13 розділу II "Внесення змін до актових записів цивільного стану" Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 (з наступними змінами та доповненнями), підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про визнання батьківства (материнства), у якому зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.

Відповідно до п/п 2.16.4 пункту 2.16 розділу II "Внесення змін до актових записів цивільного стану" Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду.

Відповідно до пункту 2.22 розділу II "Внесення змін до актових записів цивільного стану" Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, після внесення змін до актового запису цивільного стану заявнику повторно видається свідоцтво про державну реєстрацію акту цивільного стану. На свідоцтві проставляється штамп " Повторно ". Свідоцтво про державну реєстрацію, подане заявником для внесення змін, анулюється та знищується у встановленому порядку.

Отже, повторне свідоцтво про державну реєстрацію народження видається у разі внесення змін до актового запису та має відповідати внесеним змінам, зокрема, у цій справі щодо батьківства дитини.

Відповідно до статті 28 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям.

Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить (частина перша).

Ім`я фізичній особі надається відповідно до закону (частина третя).

Відповідно до статті 294 ЦК України фізична особа має право на ім`я.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України від 01 липня 2010 року № 2398-VI "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 145 СК України прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою.

Відповідно до частини першої статті 146 СК України ім`я дитини визначається за згодою батьків. Ім`я дитини, народженої жінкою, яка не перебуває у шлюбі, у разі відсутності добровільного визнання батьківства визначається матір`ю дитини.

З матеріалів справи встановлено, що спір щодо прізвища та імені дитини між її батьками відсутній, обидва батьки погоджуються, що дитині у зв`язку із визнанням батьківства ОСОБА_2 слід при видачі нового свідоцтва про народження залишити ім`я ОСОБА_5 та прізвище ОСОБА_8 , що відповідає прізвищу його матері.

Відповідно до статті 147 СК України по батькові дитини визначається за іменем батька.

По батькові дитини, народженої жінкою, яка не перебуває у шлюбі, за умови, що батьківство щодо дитини не визнано, визначається за іменем особи, яку мати дитини назвала її батьком.

Отже, статтею 147 СК України визначено, що власне ім`я особи, записаної батьком дитини, автоматично визначає по батькові дитини, про що обґрунтовано зазначає відповідач в апеляційній скарзі.

Згідно пункту 23 глави 1 "Державна реєстрація народження фізичної особи та її походження" розділу III "Державна реєстрація окремих актів цивільного стану" Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 18.10.2000 року за №719/4940, по батькові дитині присвоюється за власним іменем батька.

По батькові дитини, народженої жінкою, яка не перебуває у шлюбі, за умови, що батьківство щодо дитини не визнано, визначається за власним іменем особи, яку мати дитини назвала її батьком.

Отже, по батькові дитини, батьківство щодо якої визнано, не може не відповідати власному імені батька, оскільки визначає походження дитини від батька.

Суд першої інстанції зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 при видачі повторного свідоцтва про народження ОСОБА_4 у зв`язку із визнанням батьківства ОСОБА_2 та внесенням відомостей про батька ОСОБА_2 в актовий запис про народження дитини не змінювати по батькові дитини. Такий висновок суду суперечить як нормі частини першої статті 147 СК України, так і рішенню суду в частині внесення відомостей про батька ОСОБА_2 в актовий запис про народження дитини, яке жодною із сторін не оскаржується.

Право на зміну імені (прізвища, власного імені та по батькові) врегульовано статтею 295 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 295 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на зміну по батькові у разі зміни її батьком свого власного імені або виключення відомостей про нього як батька дитини з актового запису про її народження (частина третя).

Відповідно до статті 149 СК України у разі, якщо батько змінив своє ім`я, по батькові дитини, яка досягла чотирнадцяти років, змінюється за її згодою.

Згідно пункту 1 глави 4 "Державна реєстрація зміни імені фізичної особи - громадянина України" розділу III "Державна реєстрація окремих актів цивільного стану" Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 18.10.2000 року за №719/4940, ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається з прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на зміну по батькові у разі зміни її батьком свого власного імені.

Отже, діюче сімейне та цивільне законодавство не передбачає визначення по батькові дитини у разі визнання батьківства на розсуд матері дитини. Право на зміну по батькові має фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, і лише у обмежених випадках, а саме, у разі зміни її батьком свого власного імені або виключення відомостей про нього як батька дитини з актового запису про її народження.

Предметом спору у цій справі є не право дитини ОСОБА_4 на зміну по батькові, а визначення походження дитини.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не змінювати по батькові дитини при видачі повторного свідоцтва про народження ОСОБА_4 у зв`язку із визнанням батьківства ОСОБА_2 внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення в цій частині та ухвалення у відповідній частині нового рішення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині "не змінювати … по батькові дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після визнання батьком дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при видачі нового свідоцтва про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 " підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, як таких, що не ґрунтуються на законі. При видачі повторного свідоцтва про народження дитини ОСОБА_4 у зв`язку із визнанням батьківства ОСОБА_2 по батькові дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , слід змінити з " ОСОБА_10 " на " ОСОБА_11 " відповідно до власного імені батька ОСОБА_2 .

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, апеляційний суд виходить з наступного:

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення аліментів, суд першої інстанції правильно зазначив, що дитина проживає з позивачем, перебуває на її повному утриманні, що не оспорюється відповідачем, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на підставі рішення суду.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України (в редакції Закону від 17.05.2017 року № 2037-VIII)) за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_12 , з якою проживає дитина, просила стягнути аліменти на утримання дитини у частці від доходу батька, а саме у розмірі 1/4 частки його доходу (а.с. 2 - 3 т. 1).

Саме у спосіб виконання обов`язку утримувати дитину, обраний позивачем, суд і визначив розмір аліментів, стягнувши з відповідача на користь позивача на утримання дитини ОСОБА_4 аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно.

В апеляційній скарзі відповідач просить змінити рішення суду в цій частині та стягнути з відповідача на користь матері дитини аліменти в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця.

Відповідно до статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (частина перша).

Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина третя в редакції Закону від 17.05.2017 року № 2037-VIII)).

Виходячи з норми частини третьої статі 184 СК України, відповідач фактично просить стягнути аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі, а не у частці від його доходу, тобто не у спосіб, обраний одержувачем аліментів, що суперечить закону, оскільки спосіб визначення розміру аліментів обирає саме одержувач, а не платник аліментів, а тому зазначені вимоги апеляційної скарги не ґрунтуються на законі.

Відповідно до статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (частина перша).

Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (частина п`ята в редакції Закону від 17.05.2017 року №2037-VIII).

Відповідно до статті 182 СК України (в редакції Законів від 17.05.2017 року № 2037-VIII, від 03.07.2018 року № 2475-VIII) при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до частини другої статті 182 СК України (в редакції, що діяла до 08 липня 2017 року) мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Визначаючи частку заробітку (доходу) батька ОСОБА_2 , яка буде стягуватися як аліменти на дитину, суд першої інстанції врахував стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів.

Суд першої інстанції врахував, що відповідач є людиною пенсійного віку (на час вирішення спору судом йому виповнився 71 рік).

Згідно довідки, виданої Новоодеським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України 07 червня 2018 року, відповідач ОСОБА_2 з лютого 2018 року отримує пенсію щомісячно у розмірі 10 033,42 грн. (а.с. 236 т. 1).

Суд першої інстанції врахував, що відповідач з 13 січня 2016 року є інвалідом 2 групи за загальним захворюванням безстроково, що він хворіє на атеросклеротичний кардіосклероз, ішемічну хворобу серця, має дегенеративно-дистрофічні зміни попереково-крижового відділу хребта, катаракту ока, має парапельвікальну кісту лівої нирки, гінекомастію грудної залози та інші захворювання, що підтверджується наданими ним медичними документами (а.с. 202- 224 т. 1, а.с. 2 - 6, а.с. 13 - 15, а.с. 32 - 35, а.с. 48 - 50 т. 2).

Отже, судом першої інстанції враховано, що відповідач страждає на чисельні захворювання та є інвалідом безстроково, на що посилається відповідач в апеляційній скарзі.

Суд також врахував, що згідно довідки Центру первинної медико-санітарної допомоги Соледарської міської ради від 28 вересня 2018 року дитина ОСОБА_13 також має певні захворювання, зокрема, енурез, у зв`язку з яким знаходиться на диспансерному обліку та потребує постійного лікування (а.с. 124 т. 2), що спростовує доводи апеляційної скарги відповідача про те, що в матеріалах справи відсутні дані про те, що захворювання дитини є хронічним, а не поточним. Перебування дитини на диспансерному обліку свідчить про те, що вона у зв`язку із виявленою патологією потребує диспансерного спостереження та відповідно визначається обсяг і характер оздоровчих та лікувальних заходів.

Згідно консультативного висновку лабораторії Сну лікаря ОСОБА_14 ОСОБА_13 страждає також на інсомнію (а.с. 125 -126 т. 2).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач додаткові витрати на лікування дитини не заявляла та станом здоров`я дитини розмір аліментів не обґрунтовувала, не впливають на висновки суду, оскільки по-перше, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я дитини; позивач надала суду докази щодо стану здоров`я дитини, а тому суд не міг їх не врахувати при визначенні розміру аліментів.

По-друге, предметом цього позову є стягнення аліментів на утримання дитини, а не додаткових витрат на дитину, що викликані її хворобою, які передбачені статтею 185 СК України, а тому підстав надавати докази щодо витрат у зв`язку із лікуванням дитини у позивача не було. Отже, доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази про те які витрати необхідні на лікування дитини, не стосуються предмета позову. Стан здоров`я дитини при визначенні розміру аліментів враховується, як загальна обставина, що потребує поточних витрат, а не суттєвих додаткових витрат, викликаних хворобою дитини, які передбачено статтею 185 СК України.

Доводи апеляційної скарги про порушення правил оцінки доказів, а саме, що суд не проаналізував медичні документи щодо відповідача та щодо дитини окремо, як кожний окремо, так і в сукупності між собою з метою порівняння стану здоров`я платника аліментів і дитини, що має значення для вирішення питання щодо розміру аліментів, що суд мав не просто обмежитися переліком діагнозів, а й виходити із співвідношення їх за ступенем тяжкості та співмірності захворювання дитини та численних стійких та хронічних захворювань відповідача, також не спростовують висновків суду.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідачем суду надано медичні документи, що підтверджують саме стан його здоров`я, що і було враховано судом при визначенні розміру аліментів. При цьому суд не лише обмежився переліком захворювань, на що посилається відповідач в апеляційній скарзі, а й зазначив, що за станом здоров`я відповідач є інвалідом 2 групи безстроково, що свідчить про стійку втрату ним працездатності та відповідно про ступінь тяжкості стану його здоров`я.

Доказів щодо співвідношення за ступенем тяжкості та співмірності захворювань дитини та захворювань відповідача останнім суду не надано.

Відповідно до статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Суд не є фахівцем у галузі медицини і лише на підставі загальних знань у галузі медицини не може порівнювати ступінь тяжкості та співмірності захворювань дитини ОСОБА_15 та захворювань відповідача ОСОБА_2 , бо це потребує спеціальних знань в галузі медицини.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем та його представником не надано відповідних висновків експертів щодо порівняння ступеню тяжкості та співмірності захворювань дитини та захворювань відповідача; ними не заявлялося і клопотання про призначення у справі судово-медичної експертизи з метою порівняння ступеню тяжкості та співмірності захворювань дитини та захворювань відповідача.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем суду надано 6 фіскальних чеків на придбання в період з 08 грудня 2018 року по 05 січня 2019 року медичних препаратів та ліків на загальну суму 3 735,05 грн., три з яких за період з 08 грудня 2018 року по 12 грудня 2018 року, коли відповідач перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується випискою № 3238 із медичної карти стаціонарного хворого (а.с. 51, а.с. 49 т. 2).

Згідно рекомендацій щодо відновлення працездатності, які зазначені в довідці до акту огляду МСЕК від 13.01.2016 року, відповідач, як інвалід 2 групи, потребує стаціонарного лікування 1 - 2 рази на рік (а.с. 134 т. 1).

Отже, зазначені витрати відповідача на лікування не свідчать про те, що вони є систематичними та щомісячними.

Враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатної дружини, батьків, дочки, сина, суд першої інстанції обґрунтовано визначив частку заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, як 1/4.

При цьому суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до статті 182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що відповідно до статті 7 Закону України від 23.11.2018 року № 2629-VIII "Про Державний бюджет України на 2019 рік" та статті 7 Закону України від 14.11.2019 року № 294-IX "Про Державний бюджет України на 2020 рік" як на час ухвалення оскаржуваного судового рішення у 2019 році, так і на час перегляду справи судом апеляційної інстанції складає 1 109 грн.

Відповідно до статті 7 Закону України від 23.11.2018 року № 2629-VIII "Про Державний бюджет України на 2019 рік" у 2019 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років установлено: з 1 січня 2019 року - 2 027 гривень, з 1 липня - 2 118 гривень, з 1 грудня - 2 218 гривень.

Відповідно до статті 7 Закону України від 14.11.2019 року № 294-IX "Про Державний бюджет України на 2020 рік" у 2020 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років установлено: з 1 січня 2020 року - 2 218 гривень, з 1 липня - 2 318 гривень, з 1 грудня - 2 395 гривень.

Відповідно до статті 182 СК України мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів, що відповідно до статті 7 Закону України від 23.11.2018 року № 2629-VIII "Про Державний бюджет України на 2019 рік" та статті 7 Закону України від 14.11.2019 року № 294-IX "Про Державний бюджет України на 2020 рік" як на час ухвалення оскаржуваного судового рішення у 2019 році, так і на час перегляду справи судом апеляційної інстанції складає 2 218 грн.

Апеляційний суд вважає, що розмір пенсії, яку отримує відповідач, є достатнім для забезпечення дитині мінімального рекомендованого розміру аліментів: згідно наявних у справі відомостей на час розгляду справи судом першої інстанції станом на лютий-квітень 2018 року розмір пенсії відповідача складав 10 033,42 грн.; згідно довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 27 лютого 2020 року розмір пенсії відповідача за січень 2020 року складає 11 739,10 грн. (а.с. 200 т. 2).

З урахуванням визначеного судом першої інстанції розміру аліментів, відповідачу залишається ѕ його доходу, що є достатнім для його існування та підтримання стану свого здоров`я. Дохід, що залишається у розпорядженні відповідача значно перевищує прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність, який згідно статті 7 Закону України від 14.11.2019 року № 294-IX "Про Державний бюджет України на 2020 рік" установлено з 1 січня 2020 року - 1 638 гривень, з 1 липня - 1 712 гривень, з 1 грудня - 1 769 гривень, тобто він є меншим, ніж для дітей віком від 6 до 18 років.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Апеляційний суд вважає, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів на утримання дитини - 1/4 частка доходу відповідача і є тим мінімально необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

До апеляційної скарги відповідачем додано висновок ЛКК при Новоодеській поліклініці № 974 від 30 грудня 2019 року, згідно якого відповідач ОСОБА_2 за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду та не здатний до самообслуговування; деформуючий артроз тазостегнових та колінних суглобів обох ніг, ПФР ІІІ ст., полінейропатія н/кінцівок; полісігментарний о/х протрузії L2-L1 правосторон. радікулопатією (а.с. 148 т. 2).

Представнику відповідача не відомо чи є така потреба постійною, чи вона є тимчасовою у зв`язку з оперативним лікуванням відповідача. Проте він пояснив, що станом на час перегляду справи судом апеляційної інстанції група інвалідності відповідачу не змінена.

Апеляційний суд вважає, що зазначений висновок ЛКК не впливає на висновки суду першої інстанції, оскільки апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення на час його ухвалення. Станом на час ухвалення оскаржуваного рішення 24 грудня 2019 року відповідачу не була встановлена потреба у постійному сторонньому догляді. Визначення розміру аліментів на утримання дитини з 06 квітня 2016 року з урахуванням стану здоров`я відповідача, який погіршився після ухвалення оскаржуваного судового рішення, порушить інтереси дитини. Проте платник аліментів відповідно до статті 192 СК України не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом до одержувача аліментів про зменшення розміру аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення стану здоров`я.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що "пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи" (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" ("Pronina v. Ukraine") від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції ухвалив судове рішення в частині спору щодо розміру аліментів на утримання дитини з додержанням норм матеріального і процесуального права,підстав для скасування або зміни рішення суду в частині визначення судом розміру аліментів в межах доводів апеляційної скарги не має.

Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про зміну по батькові дитини ОСОБА_4 у зв`язку із визнанням батьківства ОСОБА_2 , рішення суду в частині стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , підлягає зміни в частині визначення по батькові дитини, на утримання якої підлягають стягненню аліменти, а саме, аліменти підлягають стягненню на утримання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом першої інстанції питання щодо розподілу судових витрат не вирішувалося.

Відповідач ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи і за подання апеляційної скарги судовий збір не сплачував, оскільки відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Позивач ОСОБА_1 від сплати судового збору звільнена на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI "Про судовий збір", згідно якої від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2019 року в частині "не змінювати ... по батькові дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після визнання батьком дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при видачі нового свідоцтва про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 " та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 не змінювати по батькові дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після визнання батьком дитини ОСОБА_2 .

При видачі повторного свідоцтва про народження дитини у зв`язку із визнанням батьківства ОСОБА_2 по батькові дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , змінити з " ОСОБА_10 " на " ОСОБА_11 " відповідно до власного імені батька ОСОБА_2 .

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , змінити в частині визначення по батькові дитини, на утримання якої підлягають стягненню аліменти, виклавши абзац п`ятий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06 квітня 2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_7 ; в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08 липня 2017 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 березня 2020 року.

Головуючий суддя: Л.І. Соломаха

Судді: О.В. Агєєв

О.Д. Канурна