Дата документу 17.03.2020
Справа № 320/85/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Міщенко Т.М.

за участі секретаря Панченко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополі цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 143252,98 грн за кредитним договором № б/н від 14.11.2012 та витрати по сплаті судового збору в сумі 2148,79 грн.

Від представника позивача надійшла заява з проханням слухати справу у його відсутність, на позові наполягає, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач в судове засідання не з`явився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності його представника, просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, застосувавши до даних правовідносин строк позовної давності, який сплив 14.11.2015 (кредит було оформлено 14.11.2012), оскільки він з моменту отримання кредиту борги не погашав, а самостійне списання банком з його рахунків грошових коштів з метою погашення заборгованості за кредитним договором не свідчить про визнання боргу і не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності.

Крім того, відповідачем був наданий відзив на позовну заву, в якому він зазначив, що позивачем не надано належних доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання ним Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів, щоб в сукупності із Заявою, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг. Таким чином, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника, не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови були ним зрозумілі, підписуючи Анкету-заяву. Більш того, банком не надано належного розрахунку саме тіла кредиту, а з доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості не зрозуміло, з чого банк виходив при нарахуванні саме такого розміру тіла кредиту. Крім того, банк збільшував за кредитною карткою ліміт у той період часу, коли за нею вже була заборгованість.

У відповідь на відзив представник позивача зазначив, що форма кредитного договору відповідає діючому законодавству, відповідач, підписуючи анкету-завяу від 14.11.2012, висловив свою згоду на укладення договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна» та особистим підписом засвідчив, що ознайомлений та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку. Тобто, сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови. Зауважив, що виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі, відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Крім того, зауважив, що згідно виписки по рахунку вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши позовні вимоги, дослідивши надані суду документи та матеріали, заслухавши думку учасників процесу, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Частина 1 ст. 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 даної статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 14.11.2012 ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 14.11.2012 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 29000 гривень у вигляді встановлено кредитного ліміту на картковий рахунок.

У зв`язку з невиконання своїх обов`язків перед банком, у ОСОБА_1 виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 143252,98 гривень, яка складається з: 51 380,84 гривень тіло кредиту; 42506,18 гривень відсотки за користування кредитом; 49 365,96 гривень заборгованість за нарахованою пенею.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Згідно ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Також, у наданій до суду копії Заяви №б/н від 14.11.2012 зазначено, що своїм підписом ОСОБА_1 підтвердив, що він погоджується із тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Однак, суд не може погодитися із зазначеними доводами, оскільки вони суперечать вимогам діючого законодавства, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Таким чином, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, визначено, що Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи, а також заява про приєднання до Умов та Правил становить укладений Договір про надання банківських послуг.

В той же час, з наданих до позову доказів, не вбачається належних доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання боржником Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів, щоб в сукупності із Заявою, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг.

Згідно вимог ч. 1 та 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України у своїй постанові №6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови були зрозумілі відповідачу, підписуючи заяву.

Вказані обставини свідчать про те, що за умовами заяви позичальника, остання разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг, а наданий позивачем до матеріалів справи Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, не містить підпису відповідача, що свідчить про те, що позивачем не надано доказів, що під час підписання заяви позичальника відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду № 342/180/17 від 03.07.2019 року

Крім того, відповідачем 17.02.2020 до суду було надано заяву про відмову у позові у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Заява обґрунтована тим, що кредит було оформлено 14.11.2012, відповідно до наданого розрахунку відповідач заборгованість не погашав з моменту отримання грошових коштів, а тому строк позовної давності для звернення до суду з вказаної вимогою сплив ще 14.11.2015, а позивач звернувся тільки 12.12.2018, тобто через 4 роки після того, як сплив строк позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачено також спеціальна позовна давність в один рік застосовується зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). У відповідності до ч.4ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові за наявності про це заяви відповідача, яка, в даному випадку, міститься в матеріалах справи.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Частина четверта статті 267 ЦК України передбачає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору (узагальнена практика Верховного суду України з цього приводу, що відображено у Постановах від 19.03.2014 року N 6-14цс14, 03.06.2015 року N 6-31цс1 та від 14.12.2016 року № 6-2462цс16).

У судовому засіданні було встановлено, що ПАТ «Приватбанк» звернувся до суду з вказаним позовом 12.12.2018.

Фактично кредит було оформлено 14.12.2012. Як вбачається з наданої до суду виписки по рахунку клієнта від 25.03.2019, відповідачем з моменту отримання кредитних коштів не було вчинено жодного платежу по погашенню кредитної заборгованості, а тому перебіг строку позовної давності для звернення до суду з вказаних позовом почався з 14.01.2013, тобто з прострочення сплати першого платежу за кредитним договором. З цього часу відповідач не сплачував щомісячні платежі за кредитним договором.

Вказані обставини свідчать про те, що банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором зі спливом трирічного строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України.

З наданої до суду виписки по рахунку клієнта від 25.03.2019 вбачається, що Банк автоматично списував з карткового рахунку відповідача грошові кошти у рахунок погашення заборгованості за кредитом, однак зазначені обставини не можуть розцінюватися, як переривання перебігу позовної давності, оскільки такі дії не є волевиявленням відповідача, щоб свідчило про визнання ним свого боргу, і не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності, тому, позивачем пропущено позовну давність для захисту наведених цивільних прав та інтересів. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього або без його схвалення.

Такі правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16, та Верховним Судом у постанові від 12 квітня 2018 року у справі № 191/2478/15-ц та у Верховним Судом у постанові від 20 березня 2019 року № 47/1266/16-ц.

Таким чином, під час ухвалення даного рішення судом було встановлено пропущення строків позовної давності щодо звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості, про що було заявлено відповідачем по справі, тому суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову за спливом позовної давності.

Керуючись ст.ст. 257, 259, 267, 634, 638 ЦК України, ст.ст. 2, 81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити повністю.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справі, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана через Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 27 березня 2020 року.

Суддя: