ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/620/20 Справа № 206/1703/19 Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 03 червня 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Арсенал Групп" про стягнення компенсації за невикористану відпустку,-

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2019 року до Самарського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Арсенал Групп" про стягнення компенсації за невикористану відпустку.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 03 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Арсенал Групп" про стягнення компенсації за невикористану відпустку- відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 03 червня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Арсенал Групп" про стягнення компенсації за невикористану відпустку та постановити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У відзиві Товариство з обмеженою відповідальністю "Арсенал Групп" на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 03 червня 2019 року просить рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 03 червня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Арсенал Групп" про стягнення компенсації за невикористану відпустку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що за весь час перебування з відповідачем у трудових відносинах, жодного разу не ходив у відпустку, а тому йому належить компенсувати невикористану відпустку за 216 днів у розмірі 117357,12 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач згідно наказу №01/10-3ОК від 01.10.2009 року, був прийнятий на роботу до ТОВ «Арсенал Групп» на посаду апаратника хімічного синтезу. Наказом від 03.01.2012 року за №1/1-К був переведений на посаду апаратника приготування хімічних розчинів. 20.11.2018 року, згідно наказу №61-К його було переведено на посаду бригадира на дільниці основного виробництва та 14.02.2019 року відповідно до наказу № 11-К на підставі заяви позивача його було звільнено з ТОВ «Арсенал Групп» за п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 35-59).

Відповідно до розрахункового листка за лютий 2019 року ТОВ «Арсенал Групп» було здійснено остаточний розрахунок з позивачем ОСОБА_1 та виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 10 днів у розмірі 5433,20 грн. (а.с. 27).

Відповідно до ст.116 КЗпПУ, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Згідно доказів, що знаходяться в матеріалах справи вбачається, що в 2010 році, з 01.12.2010 року по 24.12.2010 року, позивачеві надано щорічну основну відпустку терміном 24 календарних дні за період роботи з 01.10.2009 року по 30.09.2010 року та виплачено 785,64 грн. відпускних, що підтверджується заявою позивача від 26.11.2010 року, наказом №01/12-ОК від 01.12.2010 року, зведеною відомістю №9 від 15.12.2010 року, зведеною відомістю №11 від 24.12.2010 року (а.с. 81-83);

- в 2012 році, з 01.06.2012 року по 25.06.2012 року позивачеві надано щорічну основну відпустку терміном 24 календарних дні за період роботи з 01.10.2010 року по 30.09.2011 року та виплачено 929,04 грн. відпускних, що підтверджується заявою позивача від 21.05.2012 року, наказом №08-К від 01.06.2012 року, відомістю про нарахування відпускних №АГ000000021 від 01.06.2012 року на суму 929,04 грн., зведеною відомістю №11 від 15.06.2012 року, зведеною відомістю №12 від 27.06.2012 року (а.с. 84-91);

- в 2013 році, з 08.08.2013 року по 01.09.2013 року позивачеві надано щорічну основну відпустку терміном 24 календарні дні за період роботи з 01.10.2011 року по 30.09.2012 року та виплачено 1134,24 грн. відпускних, що підтверджується заявою позивача від 25.07.2013 року, наказом №04-О від 08.08.2013 року, відомістю про нарахування відпускних №АГ000000024 від 14.08.2013 року, розрахунковим листком за серпень 2013 року, зведеною відомістю №16 від 15.08.2013 року, зведеною відомістю № 17 від 30.08.2013 року, звітом про ЄСВ за серпень 2013 року, квитанцією про подання та отримання ПФУ (а.с. 92-116);

- в 2014 році з 01.09.2014 року по 24.09.2014 року позивачеві надано щорічну основну відпустку терміном 24 календарних дні за період роботи з 01.10.2012 року по 30.09.2013 року та виплачено 1349,76 грн. відпускних, що підтверджується заявою позивача від 18.08.2014 року, наказом про надання відпусток №05-О від 01.09.2014 року, відомістю про нарахування відпускних №АГ000000037 від 01.09.2014 року, розрахунковим листком за вересень 2014 року, зведеною відомістю №44 від 15.09.2014 року, зведеною відомістю № 45 від 30.09.2014 року, звітом про ЄСВ за 9 місяць 2014 року та квитанцією про подання та отримання територіальним органом доходів і зборів з кодом 0464 (а.с. 116-138);

- в 2015 році з 01.10.2015 року по 25.10.2015 року позивачеві надано щорічну основну відпустку терміном 24 календарних дні за період роботи з 01.10.2013 року по 30.09.2014 року та виплачено 1441,68 грн. відпускних, що підтверджується заявою позивача від 16.09.2015 року, наказом про надання відпусток №05-О від 01.10.2015 року, відомістю про нарахування відпускних №АГ000000045 від 09.10.2015 року, розрахунковим листком за жовтень 2015 року, зведеною відомістю №70 від 15.10.2015 року, зведеною відомістю №71 від 30.10.2015 року, звітом про ЄСВ за 10 місяць 2015 року, та квитанцією про надання та отримання територіальним фіскальним органом з кодом 0462 (а.с. 139-163);

- в 2016 році, з 03.10.2016 року по 27.10.2016 року позивачеві надано щорічну основну відпустку терміном 24 календарних дні за період роботи з 01.10.2014 року по 30.09.2015 року та виплачено 2165,76 грн. відпускних, що підтверджується заявою позивача від 19.09.2016 року, наказом про надання відпусток №06-О від 03.10.2016 року, відомістю про нарахування відпускних №АГ000000045 від 03.10.2016 року, розрахунковим листком за жовтень 2016 року, зведеною відомістю №19 від 17.10.2016 року, зведеною відомістю №20 від 30.10.2016 року, звітом про ЄСВ за 10-й місяць 2016 року та квитанцією про подання та отримання територіальним фіскальним органом з кодом 0462 (а.с. 164-182);

- в 2017 році з 02.10.2017 року по 26.10.2017 року позивачеві надано щорічну основну відпустку терміном 24 календарні дні за період роботи з 01.10.2015 року по 30.09.2016 року та виплачено 8576,88 грн. відпускних, що підтверджується заявою позивача від 18.09.2017 року, наказом про надання відпусток №06-О від 02.10.2017 року, відомістю про нарахування відпускних №АГ000000041 від 02.10.2017 року, розрахунковим листком за жовтень 2017 року, зведеною відомістю №45 від 13.10.2017 року, банківською випискою №65087601 від 03.11.2017 року, звітом про ЄСВ за 10-й місяць 2017 року та квитанцією про подання та отримання територіальним фіскальним органом 0462 ( а.с.183-203);

- в 2018 році з 01.10.2018 року по 25.10.2018 року позивачеві надано щорічну основну відпустку терміном 24 календарних дні за період роботи з 01.10.2016 року по 30.09.2017 року та виплачено 2165,76 грн. відпускних, що підтверджується заявою позивача від 17.09.2018 року, наказом про надання відпусток № 08-О від 01.10.2018 року, відомістю про нарахування відпускних №АГ000000062 від 01.10.2018 року, розрахунковим листком за жовтень 2017 року, зведеною відомістю №78 від 12.10.2018 року, банківською випискою №62056698 від 06.11.2018 року, звітом про ЄСВ за 10-й місяць 2018 року та квитанцією про подання та отримання фіскальним органом з кодом 0462 (а.с. 204-237);

- за період з 01.10.2017 року по 01.10.2018 року позивачеві було надано компенсацію за 24 дні невикористаної щорічної відпустки, що підтверджується заявою позивача від 22.11.2018 року, наказом про виплату компенсації за щорічну відпустку №68-К від 22.11.2018 року, відомістю про нарахування відпускних №АГ 000000072 від 29.11.2018 року, розрахунковим листком за жовтень 2017 року, копією банківської виписки від 07.12.2018 року № 69420414 на суму 14650,09 грн., звітом про ЄСВ за 11 місяць 2018 року та квитанцією про подання та отримання фіскальним органом з кодом 0462 (а.с. 238-252, т.2 а.с. 1-8).

Відсутність у позивача невикористаних днів щорічної відпустки та некомпенсованих відпусток також підтверджується особовою карткою форми П-2, затвердженою наказом Держкомстату та Міністерства оборони України від 25.12.2009 року №495/6556.

Проте, позивачем не надано доказів, що підтверджують його твердження про ненадання йому відпустки та невиплату йому компенсації за вказаний період.

Також, в наказі про звільнення позивача №11-К від 14.02.2019 року вказано і період за який не використано відпустку і її термін, позивач ознайомлений з наказом, про що свідчить його підпис, а також здійснене власноруч зазначення «будь-яких претензій до ТОВ «Арсенал Групп» не маю, про характерні риси звільнення сторін за п.1 ст.36 КЗпП повідомлений». Зі сторони позивача жодних нарікань, спору про суми нарахованих грошових коштів на день звільнення станом на 14.02.2019 року не надходило. Крім того, до 26.02.2019 року зі сторони позивача не заявлялося претензій щодо спору про розміри належних звільненому працівникові виплат.

26 лютого 2019 року позивач звернувся до ТОВ «Арсенал Групп» із заявою про виплату «не відгуляних відпусток».

27 лютого 2019 року відповідачем, на адресу позивача було направлено відповідь про відмову у задоволенні заяви, що підтверджується копією витягу з журналу реєстрації вихідної кореспонденції, описом вкладення у цінний лист, квитанцією УДППЗ «Укрпошта» від 01.03.2019 року, копією повідомлення про невручення відправлення УДППЗ «Укрпошта» (а.с.75-78).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що відповідачем ТОВ «Арсенал Групп» було виконано всі вимоги трудового законодавства щодо виплати грошової компенсації за невикористану відпустку.

Посилання апелянта, що зазначені судом першої інстанції в рішенні суду обставини справи не є доказами того, що саме ним були написані заяви про надання ОСОБА_1 відпусток, що він ознайомлювався з наказами про відпустки та отримував відпускні за період його роботи у відповідача, є безпідставними, оскільки не спростовують фактів надання відпусток ОСОБА_1 та отримання ним відпускних та компенсації за невикористану відпустку.

Згідно кадрової документації, що міститься в матеріалах справи, ОСОБА_1 скористався своїм правом на щорічну відпустку та отримав відповідні виплати та компенсації.

Відсутність у позивача невикористаних днів щорічної відпустки та некомпенсованих відпусток також підтверджується особовою карткою форми П-2, затвердженою наказом Держкомстату та Міністерства оборони України від 25.12.2009 року №495/6556 та журналом обліку відпусток.

Грошові кошти (відпускні та компенсації за невикористану відпустку) були перераховані позивачеві на картковий рахунок через банківську установу.

Отже, надані позивачу відпустки у період з 2010 року по 2018 рік були узгодженні та підписані як працівником так і керівником підприємства. Жодних претензій зі сторони позивача, щодо нарахованих коштів позивачем не заявлялось та до дня звільнення були будь-які нарікання були відсутні.

Також, особова картка, журнал обліку відпусток, записи в журналі реєстрації наказів по кадрах, розрахункові листки, довідки про нарахування відпусток відомості щодо зарахування на картрахунки, звіти про суми нарахованої заробітної плати з додатками, табелі обліку робочого часу були дослідженні судом та спростовують доводи скаржника.

Позивачем не надано, а судом не здобуто жодних доказів того, що позивач подавав заяви про відпустки та розписувався про отримання відпускних під тиском керівника відповідача.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивач, посилаючись на те, що накази, надані відповідачем, є підробними, підписи він на них не ставив, при цьому не спростував ці накази, не надав свої докази на підтвердження своїх заперечень.

Також, з позовом про визнання наказів відповідача про його відпустки незаконними до суду не звертався та в суді першої інстанції не заявлялось клопотання про призначення почеркознавчої експертизи у підтвердження своїх позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, що напередодні звільнення у скаржника з адміністрацією виникла конфліктна ситуація, колегія суддів ставиться критично, оскільки вказане не підтверджено належними доказами: жодних повідомлень, заяв чи скарг до директора ТОВ "Арсенал Групп" від позивача не надходило.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 03 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича