Постанова

Іменем України

25 березня 2020 року

м. Київ

справа № 285/1619/18

провадження № 61-12101св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Микитюк О. Ю., Григорусь Н. Й., Борисюка Р. М., від 20 травня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що їй на праві власності належить житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 . У вказаному будинку без реєстрації проживають відповідачі, які відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення та до будинку її не допускають. Оскільки її право порушене, вона змушена звернутися до суду із вказаним позовом.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, надати їй ключі від вхідних дверей та вирішити питання про встановлення сервітуту на період відстрочення виконання рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 грудня 2016 року до 06 жовтня 2018 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області, у складі судді Коцюби О. М., від 13 березня 2019 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1

Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні житловим будинком ОСОБА_1 та віддати їй ключі від вхідних дверей до будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право власності ОСОБА_1 є порушеним, а тому підлягає захисту в обраний позивачем спосіб.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 20 травня 2019 року рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13 березня 2019 року скасовано у частині задоволення позову про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом надання ключів від вхідних дверей та ухвалено у цій частині нове рішення, яким зазначені позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач не надала жодних доказів на підтвердження того, що відповідачі не дають їй ключі від вхідних дверей, тому за таких обставин висновок місцевого суду про обґрунтованість даної вимоги є неправильним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2019 року ОСОБА_1 подано касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від 20 травня 2019 року та залишити в силі рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13 березня 2019 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, апеляційним судом повно і всебічно не з`ясовано обставини справи. Ухвалюючи нове рішення у справі, апеляційний суд не врахував те, що право позивача щодо розпорядження своїм майном, гарантоване статтею 41 Конституції України, є порушене і позивач не повинна доводити неправомірність дій відповідачів.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

29 липня 2019 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою. Зупинено дію виконання постанови Житомирського апеляційного суду від 20 травня 2019 року у частині стягнення із ОСОБА_1 судових витрат до закінчення касаційного провадження.

26 лютого 2020 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відзиву на касаційну скаргу не подано

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 06 грудня 2016 року у справі № 285/540/16-ц задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 про усунення перешкод у володінні користуванні, розпорядженні незавершеним будівництвом житловим будинком по АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу від 26 лютого 2018 року є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій розміщений житловий будинок, що підтверджується копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 9, 10).

Згідно з довідкою про склад сім`ї № 376 від 26 лютого 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (а.с. 11).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За правилами частин четвертої, сьомої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Відповідно до відомостей із Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2017 року (справа № 285/540/16-ц) відхилено касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 15 лютого 2017 року залишено без змін.

У справі № 285/540/16-ц було встановлено, що ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 08 травня 2007 року належав незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 .

10 серпня 2009 року цей будинок продано ОСОБА_2 .

Заочним рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 07 квітня 2010 року у справі № 2-966/10, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 25 серпня 2010 року, розірвано договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку, та повернуто сторони у первісне положення, а саме визнано за ОСОБА_4 право власності на цей будинок.

Ухвалюючи рішення у справі № 2-966/10 про задоволення позову в частині усунення перешкод ОСОБА_4 у володінні, користуванні, розпорядженні незавершеним будівництвом житлового будинку шляхом виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення суди виходили із того, що відповідачі проживають у будинку без законних підстав, договірних відносин щодо найму спірного житла між сторонами не існує, відповідачі не є членами сім`ї власника та чинять останньому перешкоди у користуванні належним йому майном.

Відомості в Єдиному державному реєстрі судових рішень про перегляд справи № 2-966/10 у касаційному порядку відсутні.

Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 20 грудня 2017 року (справа № 285/71/17) скасовано рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 04 жовтня 2017 року та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_4 про визнання права спільної власності на садибний житловий будинок АДРЕСА_1 , з якої її частка становить 81/100 частин.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спірний будинок не є самочинним будівництвом оскільки, придбавши за договором купівлі-продажу незавершений будівництвом вказаний будинок та добудувавши його з дотриманням будівельних норм та правил, ОСОБА_2 мала право ввести будинок в експлуатацію, звернувшись до органів архітектурно-будівельного контролю з декларацією про готовність об`єкта до експлуатації. Але позивач таким правом не скористалась, не оформила право власності на будинок на себе, та у подальшому погодилася з рішенням суду, яким договір купівлі-продажу від 10 серпня 2009 року було розірвано, а сторони повернуто у попередній стан. Отже, після розірвання договору купівлі-продажу ОСОБА_2 втратила право на оформлення спірного будинку в установленому законом порядку на себе.

Постановою Верховного Суду від 15 січня 2020 року (справа № 285/71/17 касаційне провадження № 61-10603св18) касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Апеляційного суду Житомирської області від 20 грудня 2017 року - без змін.

Суд касаційної інстанції у цій справі погодився з висновками апеляційного суду про те, що після розірвання договору купівлі-продажу ОСОБА_2 втратила право на оформлення спірного будинку в установленому законом порядку на себе, а ОСОБА_4 з 14 червня 2013 року є єдиним власником присадибної земельної ділянки, на якій розміщено спірний житловий будинок.

Судові рішення у зазначених справах підтверджують наявність спору щодо права власності на садибний житловий будинок АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 у встановленому законом порядку набула право власності на спірний будинок і земельну ділянку, на якій він розташований, після ОСОБА_4 , право власності якого не спростовано.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила суд зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, надати їй ключі від вхідних дверей та вирішити питання про встановлення сервітуту на період відстрочення виконання рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 грудня 2016 року до 06 жовтня 2018 року.

За правилами частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Положеннями частин першої, п`ятої-сьомої статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.

Предмет доказування - це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими у тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд першої інстанції обмежився посиланнями на те, що відповідачі не дають ключів від будинку, без зазначення будь-яких доказів на підтвердження такого факту.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження доводів позивача про те, що відповідачі чинять ї перешкоди, як новому власнику, у користуванні своїм майном.

За таких обставин висновок місцевого суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом надання позивачу ключів від вхідних дверей до будинку є необґрунтованим.

Суд першої інстанції не виконав вимоги статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду.

Переглядаючи справу, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про скасування рішення суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог, при цьому вказав, що рішення місцевого суду не відповідає принципам повноти та всебічності судового розгляду справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 20 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

СуддіА. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська