Дата документу 11.03.2020
Справа № 334/2099/16-ц
Провадження № 2/334/74/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2020 року

Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Гнатюка О.М.,

при секретарі судового засідання Алєйніковій О.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Гармашова Георгія Миколайовича, третя особа: ПрАТ КБ «Надра», про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Гармашова Георгія Миколайовича, третя особа: ПрАТ «КБ «Надра», про визнання недійсним правочину.

Позов обґрунтований тим, що позивач 17 травня 2005 року була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 . В цій квартирі вона проживає з 2002 року, колії придбала її мати - відповідач ОСОБА_2 . Іншого жита позивач немає ні у власності, ні в користуванні.

У січні 2016 року зі слів матері позивачу стало відомо, що у 2005 році вона продала квартиру своїй сестрі - ОСОБА_4 . Зазначений договір був укладений без дозволу органу опіки та піклування, так як позивач була неповнолітньою особою.

Таким чином, правочин купівлі-продажу, який укладено відповідачами 30 вересня 2005 року, є недійним.

Просить визнати недійним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. 30.09.2005 року за р. №6203.

Позивач в судове засідання не з`явилася, повідомлена про час та місце розгляду справи.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнала.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, повідомлялась належним чином про час та місце розгляду справи.

Відповідач Гармашов Г.М. в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. На адресу суду надійшло клопотання представника слухати справу за його відсутності.

Заслухавши пояснення учасників провадження, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. 30.09.2005 року за р. №6203, ОСОБА_2 продала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою ЄАС ОСОБА_3 , 1988 р.н., станом на 24.02.2016 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з частиною четвертою та п`ятою статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення.

Відповідно до частин другої та третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Передбачені статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові22 червня 2016 року у справі № 6-1024цс16.

ОСОБА_3 , 1988 року народження не є та не була власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Вона набула право користування житлом, як член сім`ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберегла це право і на час вирішення справи не позбавлена права користування.

За вказаних обставин, судом не встановлено порушень охоронюваних законом інтересів дитини при укладенні договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. 30.09.2005 року за р. №6203, в зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 77, 81, 258-259, 263-265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Гармашова Георгія Миколайовича, третя особа: ПрАТ КБ «Надра», про визнання правочину недійсним.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення виготовлений 11 березня 2020 року.

Суддя О.М. Гнатюк