Провадження № 22-ц/812/608/20 Головуючий суду першої інстанції Притуляк І.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2020 року м. Миколаїв Справа 487/2582/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Притуляк І.О., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складений 23 січня 2020 року, за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) про визнання зобов`язання за договором про надання банківських послуг припиненим,

В С Т А Н О В И В:

03 квітня 2019 року позивач звернулась до суду з позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якому просила визнати зобов`язання за договором карткового рахунку виконаним.

Доводи позовної заяви обґрунтовано тим, що постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року, постановленій у цивільній справі за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором з неї на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» стягнуто заборгованість за кредитним договором, станом на 15 лютого 2018 року, в розмірі 14 596,20 грн., яку відразу після проголошення вказаної постанови, нею було сплачено добровільно в повному обсязі. Однак, не зважаючи на повне виконання рішення суду, Банк продовжує нараховувати їй заборгованість за договором карткового рахунку, яка відповідно до довідки від 07 березня 2019 року складає 99 632, 66 грн.

У зв`язку з викладеним, ОСОБА_1 просила суд визнати зобов`язання за договором карткового рахунку, укладеного між нею та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 02 жовтня 2014 року, виконаним.

Банк, заперечуючи проти задоволення позову, та посилаючись на ч. 2 ст. 625 ЦК України зазначав, що у період, починаючи з дати визначення простроченої заборгованості Банком, тобто з 15 лютого 2018 року по дату погашення визначеної заборгованості - 22 грудня 2018 року пройшло 311 днів, впродовж яких позивач продовжувала користуватися кредитними коштами, а тому зобов`язана сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, яка дорівнює 373,10 грн. (14 596,20 х 3% : 365 х 311 днів), якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив із того, що зобов`язання ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за кредитним договором від 02 жовтня 2014 року не були виконані в повному обсязі шляхом сплати 22 грудня 2018 року коштів у розмірі 14 596,20 грн., оскільки, з дати визначення наявності простроченої заборгованості - 15 лютого 2018 року, по дату погашення визначеної заборгованості - 22 грудня 2018 року, пройшло 311 днів, впродовж яких позивач продовжувала користуватися кредитними коштами та несе обов`язок відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України по сплаті відсотків.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила суд скасувати оскаржене рішення та ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що не зважаючи на добровільне виконання ОСОБА_1 судового рішення, Банк продовжував нараховувати їй заборгованість за договором карткового рахунку, яка станом на 07 березня 2019 року складає 99 632,66 грн.

Представником відповідача до суду було подано письмові пояснення, у яких останній заперечував проти задоволення позову, та посилаючись на ст. 625 ЦК України стверджував, що позивачем не було сплачено відсотків, нарахованих за користування нею кредитом за період розгляду цивільної справи в суді, а саме - з 15 лютого 2018 року по 22 грудня 2018 року, у розмірі 3% річних за 311 днів в сумі 373,10 грн. Про існування іншого грошового зобов`язання окрім 373,10 грн. не вказував.

Отже, зобов`язання за договором карткового рахунку від 02 жовтня 2014 року були виконані.

В поясненнях на апеляційну скаргу, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» доводи апеляційної скарги не визнав, просив відмовити у задоволенні скарги за її безпідставністю.

Свої заперечення Банк обґрунтовував тим, що з дати визначення простроченої заборгованості позивача перед Банком - 15 лютого 2018 року по дату погашення заборгованості - 22 грудня 2018 року пройшло 311 днів, впродовж яких позивач продовжував користуватися кредитними коштами.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми (14 596,20 х 3% : 365 х 311 днів = 373,10 грн.), якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач не надає доказів оплати процентів за користування коштами в період часу з 15 грудня 2018 року по 22 грудня 2018 року, оскільки вона не виконала свого обов`язку по сплаті процентів.

Крім того, в суму заборгованості за тілом кредиту станом на 15 лютого 2018 року, яка встановлена судом та визнана позивачем входила тільки частина платежів, які позичальник повинен сплатити внаслідок користування 18 березня 2016 року послугою Банку - надання кредиту № 1001 для погашення існуючої заборгованості по його картрахунку, відкритого на підставі договору від 02 жовтня 2014 року карта НОМЕР_1 , строк дії якої до 31 березня 2021 року. В розмір заборгованості за тілом кредиту від 02 жовтня 2014 року не увійшло 25 платежів (період часу з 15 лютого 2018 року - дата розрахунку заборгованості, по 18 лютого 2020 року - дата останнього платежу по кредиту № НОМЕР_2 ) на суму 20 038,25 грн.

Сторони в судове засідання не з`явилися, скориставшись своїм правом надали до суду апеляційної інстанції заяви розглядати справу без їх участі.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до ст. 2 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 вересня 2018 року за позовом Банку стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 02 жовтня 2014 року у загальному розмірі 41 595,41 грн., з яких: 14 596,20 грн. - тіло кредиту; 15 511,23 грн. - нараховані відсотки за користування кредитом; 11 487,98 коп. - нарахована пеня, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 762 грн.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 вересня 2018 року скасовано та постановлено нове судове рішення, яким частково задоволено позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 02 жовтня 2014 року, яка утворилась станом на 15 лютого 2018 року, в сумі 14 596,20 грн. В решті позовних вимог відмовлено за їх недоведеністю.

Відповідно до цього судового рішення, суд апеляційної інстанції встановив, що 02 жовтня 2014 року між сторонами по справі було укладено договір про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПРИВАТБАНКУ», що підтверджується анкетою-заявою позичальника від 02 жовтня 2014 року, підписаною як представником Банку так ОСОБА_1 . При цьому зазначив, що Умови та Правила надання банківських послуг, не є складовими частинами укладеного між сторонами договору, оскільки банк не надав жодних доказів, що саме вказані Умови та Правила надання банківських послуг мала на увазі відповідач, коли підписувала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанк», які й передбачають нарахування штрафних санкцій та відсотків за користування кредитом, а тому з відповідача на користь Банку підлягає стягненню основна сума заборгованості за кредитним договором в сумі 14 596,20 грн.

Постанову апеляційного суду ОСОБА_1 було виконано добровільно у повному обсязі, на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» сплачено грошові кошти в сумі 14 596,20 грн., про що суду надано копію квитанції від 22 грудня 2018 року.

Як вбачається з довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № DI7HVMBN8VVTO3DQ від 07 березня 2019 року, ОСОБА_1 станом на 07 березня 2019 року має заборгованість за договором № SAMDNWFC8 від 02 жовтня 2014 року, яка складає 99 632,66 грн.

01 жовтня 2019 року позивачкою ОСОБА_1 на рахунок АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було сплачено 374 грн. в рахунок процентів за користування кредитними коштами у період, який визначив суд з 15 лютого 2018 року, по дату погашення визначеної заборгованості - 22 грудня 2018 року.

В порядку підготовки справи до судового розгляду апеляційним судом з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти і об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, була витребувана з районного суду цивільна справа № 487/1045/18 за позовом Банка до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості за договором про надання банківських послуг від 02 жовтня 2014 року.

Як вбачається з позовної заяви Банку, що міститься в матеріалах цієї справи, Банк з посиланням на ч. 2 ст. 1050 ЦК України просив суд стягнути з боржника ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 02 жовтня 2014 року станом на 15 лютого 2018 року у загальному розмірі 44 175,18 грн., з яких: 14 596,20 грн. - тіло кредиту; 15 511,23 грн. - нараховані відсотки за користування кредитом; 11 487,98 коп. - нарахована пеня, а також 500 грн. штраф (фіксована частина) та 2079,77 грн. штраф (процентна складова).

При цьому Банк посилався на те, що ОСОБА_1 згідно із зазначеним кредитним договором отримала три картки № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_1 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 03.2021 року.

Отже, як вбачається з позовних вимог Банку та судових рішень, ухвалених у цій справі, строк дії договору по надання банківських послуг від 02 жовтня 2014 року закінчувався зі спливом строку дії картки, тобто 31 березня 2021 року.

Між тим, Банк скориставшись своїм правом кредитора звернувся до суду з позовом, де просив суд достроково стягнути з боржника ОСОБА_2 заборгованість за договором про надання банківських послуг від 02 жовтня 2014 року з посиланням на ч. 2 ст. 1050 ЦК України, внаслідок чого змінив строк виконання основного зобов`язання за цим договором.

У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо (ст. 509 ЦК України).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього кодексу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.

Установлено, що вимог згідно зі ст. 625 ЦК України банк до ОСОБА_1 не заявляв.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат не є санкцією передбаченою умовами договору за неналежне виконання умов договору та не входять до складу основного зобов`язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

У порушення вимог ст.ст. 263, 264 ЦПК України, суд першої інстанції зазначених вимог закону та обставин справи не врахував, не звернув увагу на те, що банк скористався правом дострокового повернення кредитних коштів та звернувся у лютому 2018 року до суду з вимогою щодо стягнення з боржника всієї суми заборгованості за кредитним договором, внаслідок чого змінив строк виконання основного зобов`язання, а зі спливом строку кредитування припинилося право банку нараховувати проценти за кредитним договором.

ОСОБА_1 виконала судове рішення Миколаївського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року у справі № 487/1045/18, сплативши 22 грудня 2018 року заборгованість у розмірі 14 596,20 грн. Отже, ОСОБА_1 є такою, що повністю виконала свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг від 02 жовтня 2014 року перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Посилання представника Банку в письмових поясненнях про те, що у позивача існує заборгованості за тілом кредиту за договором від 02 жовтня 2014 року , а саме 25 платежів (період часу з 15 лютого 2018 року - дата розрахунку заборгованості, по 18 лютого 2020 року - дата останнього платежу по кредиту № НОМЕР_2 ) на суму 20 038,25 грн. суд апеляційної інстанції не приймає до уваги з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно до п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

При розгляді справи в суді першої інстанції представник Банку не давав суду будь-яких пояснень та доказів на підтвердження того, що позивач має грошовий борг за вказаним договором про надання банківських послуг, єдиними запереченням Банку проти позову з посиланням на ч. 2 ст. 625 ЦК України було те, що позивачем не було сплачено відсотків, нарахованих за користування нею кредитом за період розгляду цивільної справи в суді, а саме - з 15 лютого 2018 року по 22 грудня 2018 року, у розмірі 3% річних за 311 днів в сумі 373,10 грн. Про існування іншого грошового зобов`язання окрім 373,10 грн. Банк не зазначав.

В своїх письмових поясненнях на адресу суду апеляційної інстанції, мотивуючи безпідставність доводів апеляційної скарги, Банк посилався та просив долучити до матеріалів справи довідку про перелік карток, що оформлені на позивача, виписку з карткового рахунку, копію-чек-договору від 18 березня 2016 року.

Між тим зазначені документи не можуть бути прийнята як доказ з огляду на таке.

За приписами ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Зазначені пояснення представника та документи не надавалися суду першої інстанції як доказ на підтвердження заперечень проти позовних вимог, в ході розгляду справи Банк будь-яких клопотань з цього приводу районному суду не заявляв.

Більш того, в письмових поясненнях до апеляційного суду представник Банку не зазначає і не надає відповідних доказів щодо неможливості подання вказаних документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від Банку, а тому колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для прийняття судом апеляційної інстанції цих письмових доказів.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню, а у справі слід ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Оскільки ОСОБА_1 просила визнати договір від 02 жовтня 2014 року виконаним, то відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання за вказаним договором слід визнати припиненим.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки ОСОБА_1 при подачі позовної заяви до суду першої інстанції та за подання апеляційної скарги була звільнена від сплати судового збору, то суми судового збору, що підлягали сплаті позивачем, підлягають стягненню з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у дохід держави у розмірі 1 921 ( 768.40+ 1152.60) грн.

Керуючись ст.ст. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 січня 2020 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Визнати зобов`язання ОСОБА_1 за договором про надання банківських послуг, укладеного між нею та Акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 02 жовтня 2014 року, припиненим.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» в дохід держави 1 921 грн. судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 25 березня 2020 року.