ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №521/5485/19

Апеляційне провадження № 22-ц/813/2423/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Сороколет Ю.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Медичного реабілітаційного центру «Тополя» Національної гвардії України та ОСОБА_1 і його представника ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 червня 2019 року, постановленого під головуванням судді Лічмана Л. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та відзиву на позов

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Медичного реабілітаційного центру «Тополя» Національної гвардії України (далі-МРЦ «Тополя»), про визнання протиправним та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, звільнення з посади, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Позивач зазначив, що 20 липня 2018 року на підставі наказу №152 він прийнятий на посаду заступника начальника МРЦ «Тополя», з посадовим окладом 4000 грн. згідно штатного розкладу по 13 тарифному розряду за рахунок загального фонду з виплатою надбавки в розмірі 40% за складність та напруженість на протязі всього часу роботи (т.1 а.с.16).

Незважаючи на те, що у липні-листопаді 2018 року він належним чином виконував свої посадові обов`язки, наказом від 28 листопада 2018 року №69 відповідач призначив службове розслідування та іншим наказом від цієї ж дати №71 зменшив розмір премії з 180 % до 30 % від посадового окладу і надбавки з 40 % до 30 % (т.1а.с.17-19).

Наказом від 13 грудня 2018 року №75 йому оголошена догана за особисту недисциплінованість, неналежне виконання службових обов`язків без поважних причин, відкриту відмову виконувати розпорядження начальника МРЦ «Тополя» та порушення вимог ст.ст.58,66,70,71,160,164,175, 177,190,191 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.139-обов`язки працівників, ст.140-забезпечення трудової дисципліни КЗпП України (т.1 а.с.104,105).

ОСОБА_1 вказував, що:

-статті КЗпП України про трудову дисципліну не могли бути підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності;

-відповідач не навів конкретних фактів невиконання або неналежного виконання трудових обов`язків, в наказі не міститься, який саме дисциплінарний проступок він вчинив;

-Статут внутрішньої служби Збройних Сил України не регламентував його трудову діяльність, оскільки він не перебував на військовій службі, а мав статус працівника підрозділу Національної гвардії України, займаючи посаду заступника начальника МРЦ «Тополя», на якій здійснював керівництво адміністративним відділенням з персоналом у кількості 9 осіб.

01 березня 2019 року відповідач видав наказ №42 про звільнення його з посади за п.3 ст.40 КЗпП України-за неналежне виконання трудових обов`язків та грубе порушення наказу Кабінету Міністрів України від 23 травня 2001 року №559 та наказу МОЗ від 23 липня 2002 року №280 (т.1 а.с.48).

Вважаючи звільнення незаконним, яке призвело до моральних страждань, втрати впевненості в завтрашньому дні, позивач просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ №75 від 13 грудня 2018 року «Про підсумки проведення службового розслідування та покарання винних» в частині притягнення його до дисциплінарної відповідальності;

- визнати протиправним та скасувати наказ №42 від 01 березня 2019 року про його звільнення з посади на підставі п.3ст.40 КЗпП України;

- поновити на посаді заступника начальника МРЦ «Тополя», керівника адміністративного відділення;

- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 березня 2019 року до дня постановлення рішення суду, виходячи з щомісячного розміру заробітної плати 13 800 грн., та моральну шкоду в розмірі 276 000 грн. (т.1 а.с.1-9).

У відзиві на позов відповідач зазначив, що в процесі своєї трудової діяльності позивач систематично ігнорував та не виконував посадові обов`язки, а саме: п.4.13 Посадової інструкції щодо звітності про результати економічної діяльності. З боку керівництва ініційовано проведення службового розслідування, яке розпочато 28 листопада 2018 року та завершено 13 грудня 2018 року щодо відповідності ОСОБА_1 займаній посаді, на підставі чого прийнято наказ №69 від 28 листопада 2018 року про зменшення премії та надбавки до заробітної плати.

11 грудня 2018 року на нараді керівного складу МРЦ «Тополя» позивачу запропоновано надати письмові пояснення стосовно проведення службового розслідування та відповіді на перелік питань, які надані 30 листопада 2018 року, однак останній відмовився їх надати.

Службовим розслідуванням встановлені факти грубого порушення як морально-етичних норм, так і повного невиконання службових обов`язків, особистої недбалості, відкритої відмови виконувати розпорядження керівника. Вказане підтверджено рапортами співробітників МРЦ «Тополя».

На підставі висновку службового розслідування наказом №75 від 13 грудня 2018 року позивачу винесена догана відповідно до ст.147 КЗпП України.

Незважаючи на догану, ОСОБА_1 продовжував грубо порушувати свої функціональні обов`язки, що підтверджено рапортами співробітників МРЦ «Тополя», а також «Правилами внутрішнього трудового розпорядку».

25 лютого 2019 року до начальника МРЦ «Тополя» надійшов рапорт заступника начальника МРЦ «Тополя» ОСОБА_3 про те, що під час перевірки медичної документації виявлені суттєві недоліки проходження медичної комісії при прийнятті на роботу працівників підрозділу «Зелений мис» ОСОБА_1 та підлеглими особами.

При перевірці було встановлено, що форма №1-ОМК «Особиста медична книжка» та Ф-140-5/о «Медична карта огляду осіб для визначення спроможності займатися відповідним видом діяльності за станом здоров`я» була видана у 2018 році ПрАТ медичний комплекс «Сирець» (далі-ПрАТ МК «Сирець»), яке знаходиться у м.Київ. У відповіді ПрАТ МК «Сирець» спростував проходження медичного огляду позивача та підлеглих йому осіб.

Враховуючи винесену догану, прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника реабілітаційного центра за п.3ст.40 КЗпП України.

Розмір моральної шкоди 276 000 грн. не має ніякого підґрунтя та не підтверджений доказами (т.1 а.с.69-79).

У відповіді на відзив ОСОБА_1 послався на те, що він працював бездоганно, тому його звільнення з посади є незаконним (т.1 а.с.156-160).

У запереченні на відповідь на відзив відповідач вказав на те, що:

- фактом укладення трудового договору є наказ №152 від 20 липня 2018 року про прийняття позивача на посаду заступника начальника реабілітаційного центру. З посадовою інструкцією заступника начальника позивач ознайомлений, про що свідчить його заява про прийняття на роботу;

- договір про повну матеріальну відповідальність з ОСОБА_1 укладено у день прийняття на роботу. Під час роботи позивач допустив порушення п.п.5.3;5.4. «Положення про преміювання працівників МРЦ «Тополя» (т.1 а.с.164-168).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 червня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ №42 від 01 березня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади на підставі п.3 ст.40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника МРЦ «Тополя», керівника адміністративного відділення.

Стягнуто з МРЦ «Тополя» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 березня 2019 року до дня постановлення рішення суду в сумі 34 550 грн. 57 коп., без урахування податків і зборів, а також стягнуто моральну шкоду 2 000 грн., а всього 36 550 грн. 57 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць у сумі 11 344 грн. 46 коп.

Стягнуто з МРЦ «Тополя» в дохід держави судовий збір у розмірі 2 305 грн. 20 коп.

21 січня 2020 року суд постановив ухвалу, якою виключив із резолютивної частини рішення від 07 червня 2019 року допущену описку в третьому абзаці, а саме: слова «керівника адміністративного відділення» (т.2 а.с.191-192).

Доводи апеляційних скарг та відзиву на скаргу

В апеляційній скарзі відповідач просив рішення суду скасувати і постановити нове рішення про відмову у позові.

Зокрема, апелянт крім доводів, які містяться у його відзиві на позов, зазначив, що:

- ОСОБА_1 є посадовою особою адміністрації МРЦ «Тополя», тому підлягає обов`язковому попередньому медичному огляду відповідно до вимог ст.21 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»;

- за порушення трудової дисципліни до позивача вже було застосовано стягнення у вигляді догани, про що свідчить виданий на підставі висновку про службове розслідування наказ №75 від 13 грудня 2018 року, який не скасований судом та є чинним;

- передумовою застосування стягнення у вигляді звільнення стало невиконання позивачем своїх посадових обов`язків, свідоме ігнорування наказів керівництва та введення в оману керівництво МРЦ «Тополя» під час надання необхідних документів для оформлення на роботу;

- порушення щодо не проходження медичного огляду в ПрАТ МК «Сирець» було виявлено лише 21 лютого 2019 року, а стягнення накладено на позивача 01 березня 2019 року, тобто в межах строку встановленого ст.148 КЗпП України;

- позивач не надав докази щодо спричинення йому моральної шкоди;

- посади заступника начальника медичного реабілітаційного центру, керівника адміністративного відділення в штатному розписі МРЦ «Тополя» не існує; згідно наказу №152 від 20 липня 2018 року позивач прийнятий на роботу в МРЦ «Тополя» та призначений на посаду заступника начальника МРЦ «Тополя» ( т. 1 а.с.212-222).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 і його представник ОСОБА_2 просять рішення суду скасувати частково, ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати протиправним та скасувати наказ №75 від 03 грудня 2018 року «Про підсумки проведення службового розслідування та покарання винних» в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності»; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 276 000 грн., в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Зокрема, апелянт крім доводів, які містяться у його позові, зазначив, що:

- витяг з оскарженого наказу позивачу надано 27 грудня 2018 року;

- 04 березня 2019 року позивач оскаржив наказ від 03 грудня 2018 року до Одеського окружного адміністративного суду, як нікчемний, що не містить інформації про конкретний вчинений ним проступок;

- ухвалою вказаного суду від 07 березня 2019 року позов позивача залишено без руху для виправлення помилок, а 30 березня 2019 року позивач відкликав позов і направив до Малиновського районного суду м.Одеси, тому трьохмісячний строк звернення до суду не пропущено;

- висновок суду про помилковість наказу від 03 грудня 2018 року, який суд вважав винесеним 13 грудня 2018 року, не відповідає дійсності, тому позивач вважає безпідставною зміну його позовних вимог в частині дослідження наказу від 13 грудня 2018 року, який не оскаржено та перебував в Одеському окружному адміністративному суді з 04 по 31 березня 2019 року;

- висновок суду щодо стягнення моральної шкоди не відповідає обставинам справи, оскільки позивач та його родина перебували в стресовому стані в зв`язку із звільненням його через багато років праці як порушника трудової дисципліни (т.2 а.с.59-63).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідач просив залишити її без задоволення.

Посилаючись на те, що суд першої інстанції правильно встановив, що винесений наказ від 03 грудня 2018 року містить помилку в даті його прийняття, ця невідповідність встановлена судом щодо вірної дати наказу - 13 грудня 2018 року, а не 03 грудня 2018 року. Наказ видано 13 грудня 2018 року, і в цей же день отриманий ОСОБА_1 , а звернувся він до Малиновського районного суду м. Одеси лише 01 квітня 2019 року, тому строк для звернення до суду сплив 13 березня 2019 року, з заявою про поновлення строку він не звертався (т.2 а.с.80- 84).

Учасники судового процесу про дату, місце та час розгляду справи повідомлені, заяв про відкладення розгляду справи у зв`язку з бажанням особисто приймати участь у її розгляді не подали, що відповідно до правил ч.2ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у їх відсутність.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні, з викладенням його резолютивної частини в іншій редакції.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності. Строки звернення до суду.

Відповідно до ст.233 КЗпП України строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Пленум Верховного Суду України у п.4 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі- Пленум ВСУ) від 06 листопада 1992 року з наступними змінами, звернув увагу на те, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Пропуск строку звернення до суду без поважних причин є самостійною підставою для відмови у позові.

Відмовляючи в частині позову про визнання протиправним та скасування наказу від 13 грудня 2018 року (за іншими відомостями від 03 грудня 2018 року) №75 «Про підсумки проведення службового розслідування та покарання винних» відносно позивача, суд першої інстанції встановив, що вказаний наказ містить описку в даті його прийняття, оскільки дата в копіях наказу №75, наданих сторонами, різниться, суд дійшов висновку про те, що вказаний наказ винесений 13 грудня 2018 року, який узгоджується з записом у журналі вихідної кореспонденції МРЦ «Тополя», іншими зібраними у справі доказами, і в цей же день - 13 грудня 2018 року, ОСОБА_1 отримав наказ.

До Малиновського районного суду м. Одеси позивач звернувся 01 квітня 2019 року, тобто з пропуском строку, встановленого ст.233 КЗпП України.

Суд першої інстанції критично оцінив твердження позивача щодо його звернення за захистом порушеного права 04 березня 2019 року до Одеського окружного адміністративного суду з позовом про оскарження вищевказаного наказу, оскільки на підтвердження факту звернення, позивач лише надав суду загальної юрисдикції заяву про відкликання позовної заяви, на якій є штамп Одеського окружного адміністративного суду про її отримання 01 квітня 2019 року без зазначення вхідного номеру (т.1 а.с.55-56). Інших доказів не надано.

Більш того, саме по собі звернення до суду іншої юрисдикції, до компетенції якої не відноситься заявлений позивачем позов, не може бути поважною причиною для поновлення строку звернення до суду загальної юрисдикції.

З такою заявою про поновлення строку звернення до суду в суд загальної юрисдикції позивач не звернувся. Його представником у трудовій справі є фахівець в галузі права.

Беручи до уваги, що пропуск строку звернення до суду є самостійною підставою у відмові в цій частині позову, колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія судів не приймає до уваги доводи позивача в апеляційній скарзі, які стосуються питання, що досліджено судом першої інстанції.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу №42 від 01 березня 2019 року про звільнення з займаної посади, поновлення на займаній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 березня 2019 року до дня постановлення рішення суду.

В силу ч.1ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Згідно ст.ст.148, 149 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо при виявленні проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується у наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Пленум ВСУ у п.п.22,23 постанови роз`яснив, що у справах про поновлення на роботі осіб, які звільнені за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, у чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.п.3,4,7,8 ст. 40 і п.1ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст.147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

За передбаченими п.3ст.40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладений на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Проаналізувавши:

-наказ відповідача від 01 березня 2019 року №42, яким позивач ОСОБА_1 звільнений з посади заступника начальника МРЦ за п.3ст.40 КЗпП України-за неналежне виконання своїх посадових обов`язків та грубе порушення наказу Кабінету Міністрів України від 23 травня 2001 року №559 «Про затвердження Переліку професій, виробництва та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним медичним оглядам, порядку проведення цих оглядів та видачі особистих медичних книжок», наказу МОЗ від 23 липня 2002 року №280 «Щодо організації проведення обов`язкових профілактичних медичних оглядів працівників окремих професій, виробництва та організацій, діяльність яких пов`язана з обслуговуванням населення і може привести до поширення інфекційних хвороб»,

суд першої інстанції встановив, що систематичне невиконання ОСОБА_1 без поважних причин обов`язків після застосування заходу дисциплінарного стягнення 13 грудня 2018 року були встановлені на підставі рапортів:

-старшого прапорщика ОСОБА_4 від 26 грудня 2018 року,

-старшого сержанта Моторного О.О. від 06 лютого 2019 року,

-старшого прапорщика ОСОБА_5 від 12 лютого 2019 року,

в яких зазначено, що позивач 25 грудня 2018 року не відповів на телефонний дзвінок, а 26 грудня 2018 року позивач телефонував, прапорщику ОСОБА_4 з інформацією, що не володіє обстановкою; в рапортах від 27 грудня 2018 року, від 06 та 12 лютого 2019 року містяться аналогічні висловлювання позивача щодо оперативної обстановки: не турбувати та нецензурна лайка (т.1а.с.106-107,108-109).

Тому суд зробив висновок про те, що наявності дисциплінарного проступку, тобто протиправного винного діяння, невиконання або неналежного виконання позивачем трудових обов`язків, із цих рапортів, які покладені в основу наказу № 42 від 01 березня 2019 року про звільнення позивача за систематичне порушення трудової дисципліни, встановити неможливо.

В наказі №42 від 01 березня 2019 року не зазначено, у чому конкретно виявилось порушення трудової дисципліни, при яких обставинах вчинений дисциплінарний проступок.

Відповідач не виконав вимоги ст. ст.148,149 КЗпП України: від позивача не відібрані письмові пояснення, не враховані ступінь тяжкості вчиненого проступку, попередня робота позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зміст цих рапортів не свідчить про порушення ним посадових обов`язків та правил внутрішнього розпорядку. Неповідомлення черговим про оперативну обстановку у неробочий час не є дисциплінарним проступком і не свідчить про неналежну організацію роботи охоронних служб санаторію «Зелений мис».

Що стосується посилання в наказі №42 від 01 березня 2019 року на грубе порушення позивачем наказу Кабінету Міністрів України від 21 травня 2001 року №559 «Про затвердження Переліку професій, виробництва та організації, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним медичним оглядам, порядку проведення цих оглядів та видачі особистих медичних книжок», наказу МОЗ від 23 липня 2002 року №280 «Щодо організації проведення обов`язкових профілактичних медичних оглядів працівників окремих професій, виробництва та організацій, діяльність яких пов`язана з обслуговуванням населення і може привести до поширення інфекційних хвороб», то суд в своєму рішенні підкреслив, що зазначені підзаконні акти прийняті на виконання статті 21 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Цей Закон визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб. Отже метою Закону є запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізація та ліквідація їх спалахів та епідемій.

Проведення обов`язкових профілактичних медичних оглядів є необхідним для працівників окремих професій, виробництва та організацій, діяльність яких пов`язана з обслуговуванням населення і може привести до поширення інфекційних хвороб.

Судом першої інстанції встановлено, що МРЦ «Тополя» фактично не здійснює діяльність, пов`язану з обслуговуванням населення. Позивач ОСОБА_1 виконував свої функціональні обов`язки, які також ніяким чином не пов`язані з обслуговуванням населення. Ця обставина визнана відповідачем.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що непроходження ОСОБА_1 медичного огляду не могло привести до поширення інфекційних хвороб, тобто до негативних наслідків.

На порушення вимог ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення щодо ОСОБА_1 у вигляді звільнення за непроходження медичного огляду у липні 2018 року було накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідач на порушення вимог ст.149 КЗпП України при обранні виду стягнення не врахував ступінь тяжкості вчиненого проступку, відсутність заподіяної ним шкоди, обставини, за яких вчинено проступок.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що для звільнення позивача підстав, передбачених п.3ст.40 КЗпП України, з посади заступника начальника медичного реабілітаційного центру «Тополя», не було.

З урахуванням викладеного, доводи відповідача щодо виконання вимог трудового законодавства в період процедури звільнення, на які обґрунтовано відповів суд першої інстанції, та, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів до уваги не приймає.

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про визнання незаконним наказу про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення та поновлення на роботі, суд першої інстанції обґрунтовано, з урахуванням положень ст.235 КЗпП України, стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 березня 2019 року по 07 червня 2019 року, тобто за 67 робочих днів в розмірі 34 550 грн. 57 коп.

Згідно довідки №1 розмір заробітної плати ОСОБА_1 у МРЦ «Тополя» склав за 2 місяці, що передували звільненню за: січень 2019 року-11 774,70 грн., лютий-9 368,24 грн. Середньоденний заробіток (11 774,70+9 368,24) становить 515 грн. 68 коп. (а.с.41).

При розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції враховував висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 23 січня 2012 року у справі №6-87цс11 та в постанові від 21 січня 2015 року у справі №6-195цс14.

Апеляційна скарга відповідача не містить будь-яких доводів з цього питання.

Щодо стягнення моральної шкоди

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст.237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Вирішивши спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 була завдана моральна шкода неправомірним звільненням з роботи. Вказане призвело до моральних страждань, втрати впевненості в завтрашньому дні та необхідності прикладання ним додаткових зусиль для організації життя.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат.Зокрема, ураховано тяжкість вимушених змін у його життєвих відносинах, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Суд справедливо визначив розмір компенсації-2 000 грн. В зв`язку з цим доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач не довів факт заподіяння йому неправомірними діями відповідача моральної шкоди, до уваги не приймаються, оскільки неправомірне звільнення є підставою для стягнення моральної шкоди.

Доводи позивача щодо стягнення моральної шкоди в сумі 276 000 грн. також до уваги не приймаються. Вимоги в цій частині є надмірними.

Суд першої інстанції надав оцінку всім обставинам, що спричинили моральну шкоду, визначив її розмір з урахуванням принципу співмірності та виваженості.

Підстави для зміни рішення суду

За змістом ч.5ст.265 ЦПК України в резолютивній частині рішення суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог.

Позивачем заявлені такі вимоги:

- визнати протиправним та скасувати наказ №75 від 13 грудня 2018 року «Про підсумки проведення службового розслідування та покарання винних» в частині притягнення його до дисциплінарної відповідальності;

- визнати протиправним та скасувати наказ №42 від 01 березня 2019 року про його звільнення з посади на підставі п.3ст.40 КЗпП України;

- поновити на посаді заступника начальника МРЦ «Тополя», керівника адміністративного відділення;

- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 березня 2019 року до дня постановлення рішення суду, виходячи з щомісячного розміру заробітної плати 13 800 грн. та моральну шкоду 276 000 грн. (т.1 а.с.1-9).

Таким чином, щодо кожної із заявлених вимог у резолютивній частині повинен бути висновок суду.

Суд першої інстанції правила ч.5ст.265 ЦПК України повністю не виконав.

Пред`явивши позов, ОСОБА_6 просив поновити його на посаді заступника начальника МРЦ «Тополя» та керівника адміністративного відділення.

Суд, розглянувши питання про поновлення на роботі, в резолютивній частині свого рішення від 07 червня 2019 року зазначив, що позивач підлягає поновленню на посаді заступника начальника МРЦ «Тополя», з якої він звільнений відповідачем, але й поновленню на роботі керівника адміністративного відділення, на яку позивач не був прийнятий, і з якої відповідач його не звільняв.

Тому позивач підлягає поновленню тільки на посаду заступника начальника МРЦ «Тополя».

Відмовляючи в іншій частині позову, суд не вказав заявлену вимогу про визнання протиправним та скасування наказу №75 від 13 грудня 2018 року «Про підсумки проведення службового розслідування та покарання винних» в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням його резолютивної частини в іншій редакції.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Медичного реабілітаційного центру «Тополя» Національної гвардії України та ОСОБА_1 і його представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 червня 2019 року змінити, виклавши резолютивну частину в такій редакції.

Позов ОСОБА_1 до Медичного реабілітаційного центру «Тополя» Національної гвардії України про визнання протиправними та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, звільнення з посади, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ №42 від 01 березня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з посади заступника начальника Медичного реабілітаційного центру «Тополя» Національної гвардії України на підставі п.3ст.40 КЗпП України (систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором).

Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді заступника начальника Медичного реабілітаційного центру «Тополя» Національної гвардії України.

Стягнути з Медичного реабілітаційного центру «Тополя» Національної гвардії України (Одеська область ,Білгород-Дністровський район, смт.Затока, бульвар Золотий берег,97, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2019 року до 07 червня 2019 року (дня постановлення судом першої інстанції рішення), в розмірі 34 550 (тридцять чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят ) грн. 57 коп., з відрахуванням із зазначеної суми податків та інших обов`язкових платежів, а також моральну шкоду в розмірі 2 000 (дві тисячі) грн., а всього: 36 550 (тридцять шість тисяч п`ятсот п`ятдесят) грн. 57 коп.

В частині позову про визнання протиправним та скасування наказу №75 від 13 грудня 2018 року «Про підсумки проведення службового розслідування та покарання винних» про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності відмовити.

Стягнути з Медичного реабілітаційного центру «Тополя» Національної гвардії України (Одеська область, Білгород-Дністровський район, смт.Затока, бульвар Золотий берег, 97, ) в дохід держави судовий збір у розмірі 2 305 (дві тисячі триста п`ять) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 березня 2020 року.

Головуючий

Судді: