Постанова

Іменем України

24 березня 2020 року

м. Київ

справа № 200/9962/17-ц

провадження № 61-9969св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2018 року у складі судді Шевцової Т. В. та постанову Дніпровського апеляційної суду від 17 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Варенко О. П., Лаченкової О. В., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У червні 2017 року перший заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що під час здійснення представницьких повноважень прокуратурою області встановлено факт безпідставного вибуття з комунальної власності територіальної громади м. Дніпра квартири АДРЕСА_1 . Так, заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2016 року у справі № 175/218/16-ц визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 39,9 кв. м за ОСОБА_3 . На підставі цього рішення, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О. С. 12 липня 2016 року проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 . Надалі зазначений об`єкт нерухомості за договором купівлі-продажу від 15 липня 2016 року № 662 відчужено ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , який продав квартиру ОСОБА_1 . Разом з тим ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2016 року заочне рішення у справі № 175/218/16-ц скасовано, а ухвалою від 29 вересня 2016 року позовну заяву ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності залишено без розгляду. Єдиним органом приватизації житла, яке перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Дніпра є департамент житлового господарства Дніпровської міської ради. Згідно з інформацією департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, квартира АДРЕСА_1 , у власність громадян не передавалась, ордер на вселення у квартиру не видавався.

Посилаючись на викладене, перший заступник прокурора Дніпропетровської області просив витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2018 року позов прокурора задоволено. Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що при реалізації спірного майна не дотримано процедуру його відчуження, останнє вибуло від власника поза волею останнього, а тому підлягає поверненню у власність територіальної громади міста Дніпра.

Постановою Дніпровського апеляційної суду від 17 квітня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що встановивши, що спірна квартира вибула з власності територіальної громади м. Дніпра поза волею власника в особі Дніпровської міської ради, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про витребування майна на підставі частини першої статті 388 ЦК України.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У травні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційної суду від 17 квітня 2019 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що нею передані ОСОБА_2 і перераховані ним же грошові кошти за вказану квартиру в присутності приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С. А., тобто цей правочин не є удаваним, не приховує якогось іншого правочину тощо. Забравши у неї квартиру, що є предметом спору у справі, прокурор фактично викидає її на вулицю, зробивши її у такий спосіб безхатьком. Спірна квартира не була відібрана від будь-якої особи, а Дніпровська міська рада створена для захисту інтересів громади, у той час як у цій справі вона не захищає інтересів громади а навпаки позбавляє свого члена єдиного житла.

У жовтні 2019 року Прокуратура Дніпропетровської області подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Необґрунтованими є посилання відповідача на висновок, зроблений Верховним Судом при ухваленні постанови від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14, оскільки відповідно до обставин тієї справи, дружиною позивача без згоди останнього відчужено автомобіль. Оскільки вказаний автомобіль був спільною власністю подружжя, належним засобом захисту прав позивача було саме визнання недійсним договору, а вимога про витребування майна не була задоволена через те, що автомобіль відчужено за наявності волі іншого співвласника - дружини позивача. Підставою для звернення прокурора з позовом в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради про витребування комунального майна стало невиконання органом місцевого самоврядування повноважень щодо захисту інтересів держави, які полягають у своєчасному вжитті заходів цивільно-правового характеру щодо повернення до комунальної власності міста нерухомого майна, яке вибуло з власності територіальної громади поза її волею.

У своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 просила повідомити її про дату і час розгляду справи.

Підстави для задоволення такого клопотання відсутні, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга).

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Абзац другий частини першої статті 402 ЦПК України визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Відповідно до частини першої, другої третьої та п`ятої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. У попередньому судовому засіданні суддя-доповідач доповідає колегії суддів про проведення підготовчої дії та обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. Суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Разом із тим як зазначено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З огляду на відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, та того, що жоден із суддів Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду не дійшов висновку про призначення справи до судового розгляду, вказане клопотання ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Обставини встановлені судами

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2016 року у справі № 175/218/16-ц частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання права власності. За ОСОБА_3 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 39,9 кв. м.

На підставі зазначеного рішення, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О. С., 12 липня 2016 року проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

За договором купівлі-продажу від 15 липня 2016 року № 662, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О. С., квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 39,9 кв. м відчужено ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 .

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2016 року заочне рішення у справі № 175/218/16-ц скасовано, а ухвалою від 29 вересня 2016 року позовну заяву ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності залишено без розгляду.

За договором купівлі-продажу від 19 жовтня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С. А., зареєстрованим за № 806, ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 39,9 кв. м

Відповідно до інформації Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, у який увійшла квартира АДРЕСА_1 , зареєстровано за комунальним житловим ремонтно-експлуатаційним виробничим підприємством Бабушкінського району м. Дніпропетровська на підставі рішень Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 16 лютого 2004 року № 330, від 18 листопада 2004 року № 3179 та від 05 вересня 2005 року № 3592, про що зроблено запис в обліковій книзі № 44ЖЮ за реєстровим № 3985-75.

Нормативно-правове обґрунтування

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди мають враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦКУкраїни).

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК Українипідставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Правилом частини першої статті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності.

Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК Україниправила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна.

Цивільним кодексом Українипередбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦКУкраїни. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК Українивипадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК Українизастосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК Українивласник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною п`ятою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Отже, володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності здійснює орган місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Дніпровська міська рада.

Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи, зокрема, місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, Дніпровська міська рада має діяти у межах повноважень щодо здійснення від імені територіальної громади м. Дніпра права власності в її інтересах і виключно у спосіб, передбачений законом.

Оскільки територіальна громада м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради не вчиняла дій щодо розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , у спосіб, передбачений законом, шляхом прийняття відповідного рішення, а судове рішення у справі № 175/218/16-ц, на виконання якого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О. С., 12 липня 2016 року проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_3 , який на підставі договору купівлі-продажу від 15 липня 2016 року № 662, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О. С., відчужив її ОСОБА_2 , який у свою чергу за договором купівлі-продажу від 19 жовтня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С. А., відчужив її ОСОБА_1 , скасоване ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2016 року, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що відчуження майна відбулось без вираження волі територіальної громади міста Дніпра.

З огляду на те, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 проведена на виконання судового рішення у справі № 175/218/16-ц, а не на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, то вирішення питання про правомірність такої реєстрації безпосередньо залежить від законності судового рішення, на підставі якого проведена така реєстрація, і від дотримання вимог, передбачених законодавством.

Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про витребування квартири у кінцевого її набувача - ОСОБА_1 , оскільки за змістом статті 388 ЦК України, майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15.

Твердження заявника про те, що забравши у неї квартиру, що є предметом спору у справі, прокурор фактично викидає її на вулицю, зробивши її у такий спосіб безхатьком, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 , із власності якої витребовується квартира, не позбавлена можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до ОСОБА_2 , у якого вона придбала цю квартиру, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Аналогічне право може реалізувати і ОСОБА_2 , пред`явивши відповідну вимогу до ОСОБА_3 як продавця квартири.

Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15.

Отже, Верховний Суд вважає, що витребування квартири у ОСОБА_1 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у її право власності.

Доводи заявника про відсутність повноважень прокурора для звернення до суду із цим позов, не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки у справі, що переглядається, прокурор на виконання абзацу другого частини другої статті 45 ЦПК України, абзацу першого частини третьої, абзацу першого частини четвертої статті 23 Закону у тексті позовної заяви обґрунтував, на його думку підстави для представництва інтересів Дніпровської міської ради, а також обґрунтував, у чому, з погляду позивача, полягає порушення цих інтересів (тобто навів підстави позову), а саме прокурор вказав, що незважаючи на те, що заочне рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2016 року у справі № 175/218/16-ц скасовано, Дніпровською міською радою не вжито заходів цивільно-правового характеру, направлених на повернення до комунальної власності міста нерухомого майна, яке вибуло з власності територіальної громади поза її волею.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про повідомлення про дату і час розгляду справи відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2018 рокута постанову Дніпровського апеляційної суду від 17 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик