Справа №477/330/20
Провадження №2/403/97/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2020 року Устинівський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді: Годованець І. А.

при секретарі: Остапенко Н. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Устинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Галицинівська сільська рада Вітовського району Миколаївської області, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі матері без згоди батька,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачем ОСОБА_1 подано до суду позов до відповідача ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі матері без згоди батька. Позовні вимоги мотивуються тим, що у разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме інтересам дитини, яка хворіє на тяжку хворобу та потребує невідкладного лікування, не призведе до порушення прав іншого з батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, подала письмову заяву про проведення судового розгляду справи по суті без її участі. У письмовій заяві просить задовольнити у повному обсязі позовні вимоги до відповідача ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі матері без згоди батька.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився. Поштову кореспонденцію з судовою повісткою про виклик до суду направлено ОСОБА_2 направлено за зазначеною у позовній заяві адресою: АДРЕСА_1 . У письмовій заяві відповідач ОСОБА_2 просить провести судовий розгляд справи по суті у його відсутність, визнає в повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі матері без згоди батька.

У судове засідання представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області І.В. Назар не з`явився, подав письмову заяву про проведення судового розгляду справи по суті у відсутність представника. Відсутні заперечення проти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі матері без згоди батька.

Ознайомившись з матеріалами справи, судом встановлено наступні обставини. Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 лютого 2020 року цивільну справу за №477/330/20; за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Галицинівська сільська рада Вітовського району Миколаївської області, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі матері без згоди батька передано на розгляд Устинівському районному суду Кіровоградської області, так як цивільна справа не підсудна Жовтневому районному суду Миколаївської області. Статтею 32 ЦПК України передбачено, що спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання (ч.1 ст.2 СК України). Статтею 3 СК України встановлено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Частиною 7 ст.7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський Суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2018 року шлюб між ОСОБА_2 , народився: ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , народилася: ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 07 вересня 2013 року Галицинівською сільською радою Вітовського району Миколаївської області, актовий запис №17 - розірвано. Позивачу ОСОБА_1 , яка змінила прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається, залишається прізвище « ОСОБА_1 ».

Згідно рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2018 року встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 вересня 2013 року, актовий запис №17. Від шлюбу є син, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає з матір`ю ОСОБА_1 .

У актовому записі про народження за №4 виконавчого комітету Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 13 лютого 2017 року зазначено, що ОСОБА_6 , народився: ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження: Україна Миколаївська область Вітовський район с. Галицинове, в графі «батьки» записано: батько: ОСОБА_2 , мати: ОСОБА_1 .

У медичному висновку Державного закладу «Український медичний центр реабілітації дітей з органічним ураженням нервової системи МОЗ України» зазначено, що дитина, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . з 12 лютого 2018 року по 23 лютого 2018 рку пройшов повторний курс реабілітаційного лікування в Центрі. Діагноз: ДЦП, цодвійна геміплегія (V рівень за ОМРС8), затримка психічного та домовленнєвого розвитку. Судоми в неонатальному періоді. З народження спостерігається неврологом. Стато - кінетичний розвиток з затримкою. МРТ шийного відділу хребта - від 03 липня 2017 року: МР ознак дегенеративно - дистрофічних, травматичних та деструктивних змін структур шийного відділу хребта не виявлено. МРТ головного мозку від 03 липня 2017 року: висновок: МР ознак об`ємних та вогнищевих змін головного мозку не виявлено. Пройшов курс лікування в Реабілітаційному центрі «Еліта» м. Львів. Діагноз ДЦП, спастичний тетрапарез встановлений в 7,5 місяців, оформлена соціальна допомога. Спостерігається в Центрі з 03 липня 2017 року. Спостереження у дитячого невролога за місцем проживання. Індивідуальна програма реабілітації за моделлю «Тандем-Партнерство» згідно з рішенням МОЗ України від 17 квітня 1998 року, Уніфікований клінічний протокол «Церебральний параліч та інші органічні ураження головного мозку у дітей супроводжуються руховими порушеннями» затверджений наказом МОЗ Україні 09 квітня 2013 року за №286. Медична реабілітація: масаж № 10- курсами 3-4 рази на рік; постійно проводити Войта -терапію. Елементи Бобат -терапії у домашніх умовах. Батькам дані рекомендації. Ортопедична корекція: нічні короткі тутори гомілок. Психолого - педагогічна реабілітація: розвиток мотиваційної, комунікативної, емоційної сфер дитини, корекція виховання, розвиток навичок самостійності, розвиток сприймання, дрібної моторики, розвиток пошукових дій. Розвиток мовлення: елементи логопедичного масажу, стимуляція розвитку активного мовлення. У відповідності до ч.3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 141 Сімейного Кодексу України визначена рівність обсягу прав і обов`язків батьків відносно дитини, незалежно від розірвання шлюбу чи проживання їх окремо від дитини.

Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і нормами міжнародного права. Статтею 18 Конвенції про права дитини проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними.

Відповідно до ст.141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України за № 57 від 27 січня 1995 року. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України за № 57 від 27 січня 1995 року передбачено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до підпункту 1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України за № 57 від 27 січня 1995 року виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Про подібні висновки зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц, провадження № 14-244цс18.

Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Однією з важливих підстав для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон. Вказана позиція висловлена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року (справа № 628/1973/16-ц). В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року (справа № 783/14/15-ц) зазначено висновок про правомірність висновку суду апеляційної інстанції, що у разі відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом другого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду, строки та мету виїзду. Надання дозволу на виїзд малолітніх дітей до невизначених країн та без визначення його початку й закінчення позбавить можливості в даному випадку матері, бути обізнаним про виїзд її дітей за межі України, про строк та мету поїздки.

Вищий спеціалізований суд України, ухваливши рішення у справі № 6-33303ск15 від 16 березня 2016 року дійшов висновку, що дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надається кожного разу окремо (тобто на кожний виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном. Таким чином, при вирішенні питання про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, у зв`язку з відсутністю згоди другого з батьків та без його супроводу, суд повинен визначати відповідний часовий проміжок перебування дитини в цій державі. Інакше, це суперечитиме рівності батьківських прав щодо виховання дитини та може бути перешкодою одному з них у здійсненні цих прав. У постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-15цс17 Верховний Суд України указав на те, що виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень СК України, Цивільного кодексу України , Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу одного з батьків суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення одного з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Таким чином, Верховний Суд України, розглядаючи справу про надання дозволу на виїзд дитини за межі України та застосовуючи норми, зокрема СК України, вважав, що пріоритетним у цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. Рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейського Суду з прав людини, установлено порушення статті 8 Конвенції, та консолідувано ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц (№ 6- 15цс17), оскільки, ухвалюючи рішення в указаній категорії справ, суди мають насамперед охороняти права та інтереси дитини, визначивши, що найкраще відповідає її інтересам. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таким чином, зазначеними правовими нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 04 липня 2018 року (справа № 712/10623/17) вказала на те, що положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Частиною 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до норм ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 5 ст.12 ЦПК України передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем ОСОБА_1 у позовній заяві зазначено, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме інтересам дитини, яка хворіє на тяжку хворобу та потребує невідкладного лікування у Німеччині. Кілька раз зверталася до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини, яка хворіє на тяжку хворобу та потребує невідкладного лікування. ОСОБА_2 в установленій законодавством формі такого дозволу не надав, що стало підставою для звернення до суду з позовом.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Об`єктом захисту порушене є, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою цієї статті.

У ч.2 ст.16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з ч.1 ст.20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

У разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків.

У письмовій заяві відповідач ОСОБА_2 визнав у повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі матері без згоди батька та не подав заперечення проти зазначених у позові обставин.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У справі відсутні обґрунтовані сумніви щодо достовірності обставин про ненадання ОСОБА_2 в установленій законодавством формі дозволу на виїзд дитини для лікування у супроводі матері за кордон без згоди батька або сумнівів щодо добровільності ним їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Таким чином, з урахуванням установлених у судовому засіданні обставин у цивільній справі, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме інтересам дитини, яка хворіє на тяжку хворобу та потребує невідкладного лікування, не призведе до порушення прав іншого з батьків, суд вважає, що дозвіл може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, а також з визначенням країни. Встановлені обставини не порушують прав батька на спілкування з дитиною та не позбавляють його права брати участь у вихованні та утриманні дитини.

При встановлених обставинах, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Галицинівська сільська рада Вітовського району Миколаївської області, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі матері без згоди батька підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд, - В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дозвіл на виїзд сина, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у Німеччину на лікування без дозволу (без згоди) та супроводу батька дитини, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на строк від трьохрічного віку до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку.

Стягнути ОСОБА_6 на користь держави судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. На рішення може бути подано апеляційну скаргу на протязі тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Кропивницького Апеляційного суду.

Суддя І. А. Годованець