Постанова

Іменем України

25 березня 2020 року

м. Київ

справа № 209/696/16-ц

провадження № 61-12003св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради,

особа, яка подала апеляційну та касаційну скаргу, - ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 і касаційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 лютого 2018 року у складі судді Багбая Є. Д. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2019 року, у складі колегії суддів: Варенко О. П., Макарова М. О., Лаченкової О. В.

Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про проведену державну реєстрацію прав, визнання права власності на нерухоме майно та відшкодування завданих збитків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він та відповідач ОСОБА_2 на підставі договору дарування отримали від свого батька ОСОБА_6 в дар житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 388,1 кв. м. Він отримав 2/3 частки будинку, а відповідач ОСОБА_2 1/3 частку вказаного будинку, ставши його співвласниками. В квітні 2015 року йому стало відомо, що його незаконно позбавили права власності, оскільки при укладені договору оренди з ФОП ОСОБА_7 з`ясувалося, що житловий будинок на праві спільної часткової власності йому вже не належить. Ним було встановлено, що 2/3 частки житлового будинку, які належали йому на праві спільної часткової власності, та 1/3 частка, яка належала відповідачу ОСОБА_2 , були передані у власність відповідачу ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 02 липня 2007 року, який рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 13 липня 2007 року був визнаний дійсним. Проте рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року вказане рішення суду першої інстанції було скасоване та в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним було відмовлено.

Посилаючись на те, що за час розгляду справи та вирішення питання стосовно визнання договору купівлі-продажу спірного домоволодіння дійсним відповідач ОСОБА_4 , знаючи про незаконність володіння житловим будинком, передала у власність 2/5 частки даного житлового будинку відповідачу ОСОБА_2 та 3/5 частки відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 576 від 28 липня 2015 року, що є порушенням його прав, просив суд ухвалити рішення, яким витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 2/5 частки спірного житлового будинку на його користь; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 3/5 частки спірного житлового будинку на його користь; скасувати запис № 10578795 від 28 липня 2015 року про проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на нерухоме майно - житловий будинок (реєстраційний номер 04), що знаходиться по АДРЕСА_1 , в частці розміром 2/5; скасувати запис № 10578815 від 28 липня 2015 року про проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на нерухоме майно - житловий будинок (реєстраційний номер 04), що знаходиться по АДРЕСА_1 , в частці розміром 3/5; скасувати запис № 10577674 від 28 липня 2015 року про проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на нерухоме майно - житловий будинок (реєстраційний номер 3299504), що знаходиться по АДРЕСА_1 ; скасувати запис про проведення до 01 січня 2013 року державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на 2/3 частки нерухомого майна - житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_4 завдані йому матеріальні збитки в розмірі 100 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 лютого 2018 року позов задоволено частково.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 1/15 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 .

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 3/5 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 .

Скасовано запис № 10578795 від 28 липня 2015 року про проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в частці розміром 2/5.

Скасовано запис № 10578815 від 28 липня 2015 року про проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в частці розміром 3/5.

Скасовано запис № 10577674 від 28 липня 2015 року про проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасовано запис про проведення до 01 січня 2013 року державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки нерухомого майна - житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування завданих збитків відмовлено повністю. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року було скасовано заочне рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 липня 2007 року, на підставі якого відповідачем ОСОБА_4 було набуто у власність частку у праві власності на житловий будинок, що належала ОСОБА_1 , та яка в подальшому була відчужена ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Позивач має право на захист свого майнового права, зокрема, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю. Тому позовні вимоги в частині витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про проведену державну реєстрацію прав, визнання права власності на нерухоме майно визнані такими, що відповідають вимогам закону та підлягають повному задоволенню. Судом встановлено, що про порушення своїх прав позивач дізнався у 2015 році.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 лютого 2018 року залишено без змін в оскаржуваній частині.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що власник має право на витребування майна, яке вибуло з його володіння на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, оскільки вважається, що майно вибуло з володіння власника поза його волею. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 про те, що вона є однією із співвласників спірного будинку, відхилені з посиланням на те, що будь-яких доказів на підтвердження зареєстрованого за нею права власності на спірний будинок апелянт не надала, тому є безпідставними посилання щодо порушення її прав оскаржуваним судовим рішенням. Строк на звернення до суду позивачем не пропущено.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати оскаржені судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди неправильно застосували положення статті 388 ЦК України, не вирішили питання здійснених добудов, безпідставно відмовили у застосуванні наслідків спливу позовної давності, не звернули уваги на наявність у неї прав на нерухоме майно. Заявник вказує, що нерухоме майно вибуло з володіння позивача за його власною волею, майно змінилось внаслідок реконструкції, а тому частка не підлягає витребуванню на користь позивача. Також ОСОБА_5 зазначає, що саме по собі скасування судового рішення, на підставі якого майно вибуло із володіння власника, не свідчить про відсутність волі останнього на його відчуження.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржені судові рішення у частині задоволених позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди не врахували поведінку позивача під час розгляду справи в суді у 2007 році, встановили обставини на підставі неналежних доказів, суди неправильно застосували положення статті 388 ЦК України, застосували непропорційний спосіб втручання у її майнові права. ОСОБА_3 вважає, що вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, в подальшому скасованого, вважається таким, що відбулось за волею власника. Суди визнали на позивачем право власності на частку у іншому реконструйованому об`єкті.

Судові рішення оскаржуються лише у частині задоволених позовних вимог. В силу положень частини першої статті 400 ЦПК України в іншій частині судові рішення не є предметом касаційного перегляду.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У відзивах на подані касаційні скарги ОСОБА_1 просить залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 06 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на судові рішення у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Право власності на спірний об`єкт нерухомого майна, розташований по АДРЕСА_1 , первинно було зареєстровано 04 листопада 2003 року за територіальною громадою м. Дніпродзержинська на підставі свідоцтва про право власності від 27 жовтня 2003 року, виданого Фондом комунальної власності м. Дніпродзержинська (реєстраційний номер 3293504), що підтверджується листом ОКП «Дніпродзержинське БТІ» № 297 від 08 квітня 2016 року.

03 березня 2004 року зареєстровано перехід права власності від територіальної громади м. Дніпродзержинська до ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 12 листопада 2003 року, реєстр № 3708, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського округу Огнєвою Н. О.

05 квітня 2007 року зареєстровано перехід права власності від ОСОБА_6 до ОСОБА_2 (1/3 частина), ОСОБА_1 (2/3 частини) на підставі договору дарування від 29 грудня 2007 року, реєстр №1-5037, посвідченого Першою Дніпродзержинською державною нотаріальною конторою.

10 жовтня 2007 року зареєстровано перехід права власності від ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 на підставі рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 13 липня 2007 року, яким було визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна та визнано право власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 .

Після реконструкції за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на підставі свідоцтва про право власності від 31 травня 2012 року, виданого виконавчим комітетом Дніпровської районної у м. Дніпродзержинську.

Згідно даних інвентаризаційної справи ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» відсутня інформація про зареєстроване право власності до 01 січня 2013 року заОСОБА_1 на 2/3 частини житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .

На підставі свідоцтва про право власності від 31 травня 2012 року, виданого виконавчим комітетом Дніпровської районної у м. Дніпродзержинську ради право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу від 28 липня 2015 року право спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_3 зареєстровано 2/5 частки за ОСОБА_2 , 3/5 частки за ОСОБА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 лютого 2016 року.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 липня 2007 року та скасоване вищезазначене заочне рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 липня 2007 року, ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, визнання права власності.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317 і 319 Цивільного кодексу України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15.

Зазначений правовий висновок був підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18).

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, пункт 147.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.

Згідно статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, обґрунтованого виходив із того, що ОСОБА_1 має право на захист свого права власності шляхом пред`явлення віндикаційного позову, оскільки рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року було скасовано заочне рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 липня 2007 року, на підставі якого ОСОБА_4 було набуто у власність частку у праві власності на житловий будинок, що належала ОСОБА_1 та яка в подальшому була відчужена ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Згідно частини першої статті 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

На віндикаційні позови поширюється загальна позовна давність.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтями 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, встановив, що ОСОБА_1 не знав про вибуття частки у нерухомому майні з його володіння до 2015 року. Це підтверджується ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 01 жовтня 2015 року про перегляд заочного рішення від 13 липня 2007 року, а також ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2015 року про відкриття апеляційного провадження у справі № 207/2505/15-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 13 липня 2007 року.

Проведення самовільної добудови господарських споруд не є підставою для відмови у задоволенні позову про витребування частки житлового будинку, яка належить власнику.

Враховуючи вищезазначене, а також те, що право власності ОСОБА_1 не було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення у частині вирішення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування записів про державну реєстрацію прав прийняті з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення у цій частині ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильних висновків судів по суті спору, значною мірою зводяться до переоцінки доказів, що згідно частини першої статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції.

Разом із тим Верховний Суд зазначає, що згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

У розумінні наведених положень позов про визнання права власності у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України, пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності є оспорення або невизнання наявного права, а не намір набути таке право за рішенням суду.

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (пункт 146 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року, справа №183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

З урахуванням наведеного, судові рішення у частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 2/3 частки нерухомого майна - житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Частиною першою статті 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_5 і ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2019 року у частині вирішення позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на 2/3 частки нерухомого майна - житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , - скасувати. Прийняти у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні цієї частини позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відмовити.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 102 (одна тисяча сто дві) грн 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 102 (одна тисяча сто дві) грн 40 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович