П О С Т А Н О В А

ІМЕН ЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року

м. Харків

Справа № 639/5616/16-ц

Провадження № 22-ц/818/432/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Бровченка І. О.,

суддів: Бурлака І.В., Маміної О.В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 січня 2017 року в складі судді Єрмоленко В.Б.,

в с т а н о в и в:

В липні 2016 року публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заяв мотивована тим, що відповідно до договору б/н від 08 січня 2009 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 100 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У подальшому кредитний ліміт було збільшено.

Своїх зобов`язань за договором ОСОБА_1 не виконує, у зв`язку з чим станом на 15 травня 2016 року виникла заборгованість за кредитним договором в розмірі 21 726,05 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 1 702,93 грн, заборгованості по процентах за користування кредитом у розмірі 15 323,34 грн, заборгованості за пенею та комісією за користування кредитом в сумі 3 189,02 грн, а також штрафи відповідно до п. 8.6. Умов та правил надання банківських послуг: штраф 500 грн. (фіксована частка), 1 010,76 грн. - штраф (процентна складова). Також ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 1 378 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 січня 2017 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки термін дії картки встановлено до 30 вересня 2015 року, то строк позовної давності спливає 30 вересня 2018 року, а тому ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду в межах строку позовної давності. Щодо договірного списання коштів, то строк позовної давності розпочався 13 червня 2014 року та спливає 13 червня 2017 року, тому ПАТ КБ «ПриватБанк» також звернувся до суду в межах строку позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова скасовано.

Позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1702,93 грн - заборгованості за кредитом; 15323,34 грн - заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 1000 грн - заборгованість за пенею та комісією, а всього - 18026,27 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року закінчено підготовку до апеляційного розгляду цивільної справи за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Харківського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з закінчення перебігу строку позовної давності.

Такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 08 січня 2009 року між та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір б/н за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 100 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Щодо строку позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентами) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Останній платіж на погашення кредиту вчинено відповідачем 24 квітня 2013 року, часткове автоматичне списання з рахунку відповідача простроченої заборгованості здійснено 12 квітня 2014 року.

При цьому суд зауважує, що автоматичне списання позивачем з рахунку відповідача грошових коштів з метою погашення заборгованості за кредитним договором не є дією відповідача, що свідчить про визнання ним свого боргу перед кредитором, й не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, не можуть вважатися будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без відповідного волевиявлення останнього або без його схвалення.

Такі правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 та Верховним Судом у постановах від 12 квітня 2018 року у справі № 191/2478/15-ц (провадження № 61-2501св18), від 11 липня 2018 року у справі № 366/1088/16-ц (провадження № 61-17516св18). Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.

За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналогічні правові позиції викладені і в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року по справі № 181/467/17, сторонами в якій були ПАТ КБ «Приватбанк» та позичальник. Зокрема, у вказаному судовому рішенні зазначено, що висновок судів попередніх інстанцій про початок перебігу позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості є помилковим.

За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки, а не закінченням строку дії договору.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104 цс16.

Відповідно наданої довідки банком, картка відповідача неодноразово перевипускалася, останній раз картка була перевипущена зі строком дії до 09/15.

Оскільки термін дії картки встановлено до 30 вересня 2015 року, відтак строк позовної давності спливає 30 вересня 2018 року.

Таким чином строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки з позовом до ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в липні 2016 року.

Колегія суддів вважає, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду у межах позовної давності, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписання заяви разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг.

До позовної заяви банком додано витяг з Тарифів, витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

Позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитним договором від 08 січня 2009 року, згідно якого сума боргу ОСОБА_1 станом на 15 травня 2016 року становить 21726,05 грн, з яких: заборгованості за кредитом - 1702,93 грн; заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 15323,34 грн; заборгованості за пенею та комісією - 3189,02 грн; штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн; штрафу (процентна складова) - 1010,76 грн.

Відповідно до частин першої, другоїстатті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першоюстатті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Устатті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першоїстатті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першастатті 1048 ЦК України).

Частиною другоюстатті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першоюстатті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістомстатті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

За змістомстатті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першоїстатті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістомстатті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другоюстатті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною першоюстатті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно достатті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно з пунктом 22 частини першоїстатті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбулиЗакону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертоїстатті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Отже, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту таУмов та правил надання банківських послуг, оскількиУмови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до договору б/н від 08 січня 2009 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 100 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У подальшому кредитний ліміт було збільшено.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява складає між нею і банком Договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві та, що відповідач ознайомлений та згоден з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку».

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Таким чином, окрім анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг до матеріалів справи надано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана в день підписання анкети-заяви 08 січня 2009 року, містить відповідні умови кредитування та підписана позичальником.

Таким чином, ОСОБА_1 08 січня 2009 року підписала довідку про ознайомлення із умовами кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», тобто відповідач погодилась у письмовому вигляді з умовами кредитування, які передбачали сплату процентів за користування кредитними коштами, комісії, а також відповідальність за неналежне виконання зобов`язань у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Як вбачається з довідки сторони визначили підстави, розмір та порядок нарахування процентів, комісії та неустойки.

Так, відповідно до наявної в матеріалах справи довідки встановлено проценти за користування кредитними коштами у розмірі 2,5 % на місяць, а також пеня за несвоєчасне погашення заборгованості: пеня = пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) - базова процентна ставка за договором/30, яка нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня (2) - 1% від заборгованості, але не менше 30 грн на місяць нараховується 1 раз в місяць за наявності прострочення по кредиту або процентам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн і більше, та штрафи при порушенні строків платежів у розмірі 500,00 грн + 5 % від суми позову. (а.с. 12).

За таких обставин, підписавши особисто заяву-анкету та довідку про умови кредитування, позивач ОСОБА_1 була ознайомлена з умовами кредитування, зокрема щодо розміру процентної ставки, порядку нарахування процентів, комісії та неустойки (пені та штрафів). 6 7в6 7в

Згідно з наявним в матеріалах справи розрахунком, заборгованість позивача за кредитним договором від 08 січня 2009 року станом на 15 травня 2016 року становить 21726,05 грн, з яких: заборгованості за кредитом - 1702,93 грн; заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 15323,34 грн; заборгованості за пенею та комісією - 3189,02 грн.; штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн; штрафу (процентна складова) - 1010,76 грн.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, АТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, апеляційний доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 1702,93 грн.

Стосовно вимог про стягнення процентів, суд враховує, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

За розрахунками боргу банк нараховував відсотки на суму кредиту, комісію та пеню після закінчення строку дії договору, враховуючи, що строк картки встановлено до 30 вересня 2015 року, сума процентів, які підлягають стягненню, в межах строку позовної давності, за період з 20 липня 2013 року по 30 вересня 2015 року, за 802 дні прострочки з урахуванням відсоткової ставки 30 % на рік (2,5% на місяць, 0,083% в день), становить: 1702,93 грн *0,083% за день*802 дні прострочки =1133, 57 грн.

Крім того, представник АТ КБ «ПриватБанк» надала до суду додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких зазначила, що картка ОСОБА_1 неодноразово перевипускалась, остання картка перевипущена на термін до 30 вересня 2015 року. Період, за який необхідно стягнути заборгованість за відсотками, з урахуванням відсоткової ставки 30 % на рік (2,5% на місяць, 0,083% в день), за період з 20 липня 2013 року по 30 вересня 2015 року (за 802 дні прострочки), яка підлягає до стягнення, становить 1133,57 грн.

Разом з цим, стосовно позовних вимог про стягнення на користь позивача заборгованості за пенею і штрафами, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Тому наслідком чого в разі задоволення вимог про стягнення пені та штрафу стане подвійне притягнення відповідача до одного і того ж виду відповідальності.

Відповідно дост. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За положеннямист. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до приписівст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених уст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення, отже, заявлені банком вимоги в частині стягнення пені задоволенню не підлягають.

Викладене відповідає правовій позиції, що висловлена Верховним Судом України 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

Частинами першою, другоюстатті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Стосовно вимог про стягнення пені, суд виходить з того, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Як встановлено судом та вбачається з довідки про умови кредитування сторони визначили підстави, розмір та порядок нарахування неустойки (штрафів, пені).

Так, відповідно до наявної в матеріалах справи довідки встановлено проценти за користування кредитними коштами у розмірі 2,5 % на місяць, а також пеня за несвоєчасне погашення заборгованості: пеня = пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) - базова процентна ставка за договором/30, яка нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня (2) - 1% від заборгованості, але не менше 30 грн на місяць нараховується 1 раз в місяць за наявності прострочення по кредиту або процентам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн і більше, та штрафи при порушенні строків платежів у розмірі 500,00 грн + 5 % від суми позову.

За таких обставин, вимоги про стягнення на користь позивача 3189, 02 грн заборгованості за пенею та комісією не підлягають задоволенню з огляду на те, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Разом з цим, враховуючи відсутність підстав для стягнення пені за вказаних вище підстав, суд апеляційної інстанції доходить висновку про задоволення позову в цій частині та стягнення штрафів: 1010,76 грн (процентна складова) та 500,00 грн (фіксована складова), що, водночас, враховуючи, що вимоги про стягнення пені задоволенню не підлягають за наведених вище підстав, не буде порушенням закріплених у статті 61 Конституції України положень щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

За таких обставин суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення, позовні вимоги задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 08 січня 2009 року в загальному розмірі 4347,26 грн, з яких: заборгованість тілом кредиту в розмірі 1702,93 грн; заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 1133, 57 грн; штрафи: 500,00 грн (фіксована складова), 1010,76 грн (процентна складова). В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням того, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, а саме, на 20 % (з 21726,05 грн на 4347,26 грн), при подачі позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1921 грн, з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 275,6 грн (1378 грн*20 %) у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції.

Оскільки апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволена на 20 % (з 21726,05 грн на 4347,26 грн), при подачі апеляційної скарги сплачено судовий збір в розмірі 1515,80 грн, з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 303,16 грн (1515,80 грн*20 %) у зв`язку із переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 578, 76 грн (275,6 грн+303,16 грн) у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції та переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» -задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 січня 2017 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, рахунок № НОМЕР_2 , МФО № 305299, юридична адреса: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50) заборгованість за кредитним договором від 08 січня 2009 року в загальному розмірі 4347,26 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 1702,93 грн; заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 1133, 57 грн; штрафи: 500,00 грн (фіксована складова), 1010,76 грн (процентна складова).

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь публічногоакціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, рахунок № НОМЕР_2 , МФО № 305299, юридична адреса: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50) судовий збір в розмірі 578, 76 грн у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції та переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25 березня 2020 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

О.В. Маміна