КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1302/2020
Справа 369/5562/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 березня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Медведського М.Д. в м. Київ 08 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошової заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В травні 2019 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про стягнення грошової заборгованості, просив стягнути із ОСОБА_1 на свою користь суму боргу у розмірі 4000 доларів США та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що 27 жовтня 2017 року як позикодавець передав у власність ОСОБА_1 як позичальника грошові кошти у розмірі 4000 доларів США, які останній зобов`язувався повернути. Внаслідок досягнення зазначених домовленостей та передання коштів, відповідачем було складено відповідну розписку від 27 жовтня 2017 року. Позивач виконав свій обов`язок у повному обсязі, передав грошові кошти у визначеному розмірі відповідачу, втім станом на дату подання даного позову останній позику так і не повернув, а всі переговори не призвели до належного виконання ним своїх договірних зобов`язань.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 листопада 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на його користь суму боргу у розмірі 4000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив зміст ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України щодо договору позики, ст. 207 ЦК України щодо вимог до письмової форми правочину, ст. 202 ЦК України щодо поняття і видів правочинів.

Посилався на постанову Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 24/4946/16-ц про те, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів, та аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2013 року у справі № 6-1967цс15 та справі № 369/3340/16-ц від 22 серпня 2019 року.

Зі змісту розписки від 27 жовтня 2017 року не встановлено обов`язку відповідача повернути грошові кошти позивачу. Тобто, вказана розписка про отримання грошових коштів не містить зобов`язання та строку їх повернення. Таким чином, суд не встановив справжньої правової природи укладеного між сторонами договору та дійшов помилкового висновку про стягнення грошових коштів.

Від позивача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилався на те, що факт одержання відповідачем грошових коштів від позивача за даною розпискою, як і факт її складання та підпису, ніколи не заперечувався, а договір позики не оспорювався відповідачем. Крім того, оригінал зазначеної розписки, який неодноразово оглядався судом першої інстанції в судових засіданнях, до сих пір знаходиться у позивача, що свідчить про невиконання відповідачем грошового зобов`язання.

Пояснення відповідача про те, що між сторонами не виникли правовідносини позики, оскільки у розписці не встановлено його обов`язку повернути грошові кошти, спростовується змістом самої розписки, в якій міститься чітке підтвердження факту одержання позики та зобов`язання її повернути, яке зазначено відповідачем словами «взяв в борг (позику)». При цьому, заперечуючи наявність правовідносин позики між сторонами, відповідач ніяк не пояснює, як кваліфікуються ті правовідносини, які, на його думку, виникли між сторонами, що свідчить про безпідставність заперечень відповідача. Необґрунтованим є і посилання відповідача про відсутність відносин позики між сторонами з урахуванням того, що в розписці не міститься строк повернення позики, оскільки чинне законодавство прямо передбачає можливість не зазначення цієї умови і це жодним чином не впливає на дійсність боргового документу.

Також заперечував, що правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду та Верховного Суду України, на які посилався відповідач, мають відношення до справи, що переглядається, оскільки вони здійснені у інших правовідносинах.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами було укладено договір позики на суму 4000 доларів США, за яким позичальник зобов`язався повернути позику, проте належним чином не виконав взяті на себе за договором зобов?язання.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що на а. с. 6 міститься складена від імені ОСОБА_1 розписка від 27 жовтня 2017 року, згідно якої ОСОБА_1 взяв в борг (позику) 4000 доларів США у ОСОБА_3 .

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Дані вимоги закону були дотримані судом першої інстанції.

Таким чином, оскільки між сторонами було укладено договори позики на невизначений час, однак сума позики відповідачем за вимогою повернута не була, права позивача як позикодавця є порушеними і він має право на стягнення із відповідача суми позики.

За таких обставин суд першої інстанції ухвалив законне та справедливе рішення про стягнення із відповідача на користь позивача суми заборгованості за договором позики, задовольнивши позов в повному розмірі.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі про відсутність між сторонами відносин, що притаманні договору позики з огляду на те, що у розписці не встановлено його обов`язку повернути грошові кошти, спростовується змістом самої розписки, в якій міститься чітке підтвердження факту одержання позики та зобов`язання її повернути, яке зазначене відповідачем словами «взяв в борг (позику)».

Виходячи із вищевикладеного, укладення сторонами договору позики, правова природа якої передбачає зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), підтверджується змістом розписки від 27 жовтня 2017 року.

При цьому, заперечуючи наявність правовідносин позики між сторонами, відповідач ніяк не пояснює, як кваліфікуються ті правовідносини, які, на його думку, виникли між сторонами.

Не ґрунтуються на вимогах закону і доводи відповідача щодо відсутності відносин позики між сторонами з урахуванням того, що в розписці не міститься строк повернення позики, оскільки ст. 1046 ЦК України, яка регулює договір позики, не передбачає обов`язкового зазначення цієї умови і це жодним чином не впливає на дійсність боргового документу.

Отже, суд першої інстанції, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до правильного висновку, що правовідносини, які склались між сторонами, мають правову природу саме договору позики, який було порушено відповідачем невиконанням свого обов`язку із повернення позивачеві взятих у борг грошових коштів.

Безпідставними є посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 08 липня 2019 року в справі № 24/4946/16-ц, оскільки у даній справі Верховний Суд підтвердив правильність висновків судів щодо відсутності підстав для стягнення грошових коштів на підставі розписки з відповідача, зважаючи на ту обставину, що між сторонами не виник договір позики, оскільки розписка була написана відповідачем з метою вирішення питання щодо відчуження ним квартири позивачу, а не виникнення правовідносин позики.

У іншій справі № 6-1967цс15, постанова від 11 листопада 2015 року, Верховний Суд України встановив, що розписку в даній справі складено з метою фіксування факту передачі коштів для купівлі земельної ділянки, а не з метою виникнення договору позики та зобов`язання її повернення.

У справі № 369/3340/16-ц, постанова від 22 серпня 2019 року, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення за розпискою внаслідок того, що між сторонами не виникли правовідносини позики, оскільки розписка не містила відомостей щодо отримання відповідачем грошових коштів від позивача.

Отже, на відміну від правовідносин, про які йде мова у справах, що переглядались Верховним Судом та Верховним Судом України, про які вказує відповідач, в даній судовій справі між сторонами виникли саме правовідносини позики, про що відповідач прямо вказав у розписці, зазначивши, що «взяв грошові кошти у розмірі 4000 доларів США у борг (позику)».

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду та переоцінки доказів і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :