ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 березня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/2979/19

Головуючий у першій інстанції - Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/421/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової плати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бечка Є.М.,

суддів - Євстафіїва О.К., Онищенко О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 26 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Чернігівській області про визнання дій такими, що спричинили матеріальну шкоду та стягнення 3% річних та інфляційних збитків,

дата складання повного тексту рішення, місце його ухвалення - 03 січня 2020 року м.Чернігів,

У С Т А Н О В И В:

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного УПФУ в Чернігівській обл., ДКС України, ГУДКС України в Чернігівській обл. в якому просив визнати незаконними дії Ніжинського об`єднаного управління ПФУ та ГУДКСУ в Чернігівській обл. щодо тривалого невиконання судових рішень Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 липня 2009 року по справі №2-а-1627/009 та від 25 червня 2011 року по справі №2-а-2943/11, що призвело до матеріальної шкоди у розмірі 36601 грн 10 коп.; стягнути з Державного бюджету України 36601 грн 10 коп., що складається: 3% річних - 2304 грн 79 коп., інфляційне збільшення суми матеріальної шкоди - 34296 грн 31 коп., шляхом списання Державною Казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, перебуває на обліку в Ніжинському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України.

Постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 червня 2011 року по справі №2-а-2943/11 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , визнано протиправною бездіяльність щодо відмови в перерахунку нарахування та виплати пенсії з 01 січня 2011 року по 18 червня 2011 року у відповідності до вимог ч.4 ст.54, 50 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як інваліду 3-ї групи захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, віднесеного до 1 категорії і зобов`язано УПФУ в м.Ніжині здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 у відповідності до закону в розмірі не нижче шести мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком.

02 липня 2016 року ДКС України виплатила позивачу нараховану суму доплати в розмірі 20962 грн 93 коп., хоча тримісячний строк виконання даного рішення сплив 10 липня 2015 року.

Постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 липня 2009 року по справі №2-а-1627/2009 також задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 до УПФУ в м.Ніжині і зобов`язано відповідача здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 07 липня 2008 року згідно положень ст.50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» виходячи з шести мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком станом на 07 липня 2008 року по грудень 2008 року та на січень-червень 2009 року.

На виконання даного рішення суду ДКС України 22 вересня 2017 року виплатив нараховану суму доплати в розмірі 25480 грн 09 коп., хоча тримісячний строк виконання даного рішення сплив 10 липня 2015 року.

Позивач зазначає, що тривалий період часу рішення судів не виконувалися, в зв`язку з чим він неодноразово звертався з листами до відповідачів, на що отримував формальні відповіді про відсутність фінансування.

В зв`язку з тривалим невиконанням постанов суду позивач розрахував суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 26 грудня 2019 року задоволено частково позов ОСОБА_1 , стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача 36601 грн 10 коп., які складаються з 2304 грн 79 коп. - 3% річних, 34296 грн 31 коп. - інфляційне збільшення суми виплати, шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку. В іншій частині позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. З посиланням на ст.625 ЦК України, суд вказав, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Також суд у своєму рішенні посилався на практику Європейського Суду з прав людини по даному питанню.

Не погоджуючись з вказаним рішенням представник Державної казначейської служби України звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не міг застосувати ст.1173 ЦК України та визначати ДКС України суб`єктом відповідальності в розумінні вказаної статті, оскільки на сьогоднішній день не існує жодного судового рішення, яким би дії Казначейства були визнані незаконним.

Особа, яка подає апеляційну скаргу, звертає увагу, що рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області про перерахунок пенсії позивача носять зобов`язальний характер, надійшли до Казначейства від органів державної виконавчої служби відповідно до Прядку №440, тому Казначейством здійснено не стягнення коштів за рішенням суду, а погашення заборгованості за рішенням суду зобов`язального характеру. Вимоги позивача щодо сплати 3% річних від несплаченої суми за порушення встановленого законом строку перерахування коштів є безпідставними та необґрунтованими.

Представник Казначейства зазначає, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року по справі №758/1303/15-ц та від 16 травня 2018 року по справі №686/21962/15-ц обов`язок щодо виконання судового рішення покладається саме на боржника, отже саме боржник, яким перед ОСОБА_1 є УПФУ в м.Ніжині, повинен нести відповідальність за таке прострочення. Однак оскаржуваним рішенням суду індекс інфляції та 3% річних від простроченої суми стягнуто з Держави Україна.

ОСОБА_1 вважає апеляційну скаргу безпідставною і необґрунтованою, а тому такою, що задоволенню не підлягає. У відзиві позивач вказує, що виплата компенсації за несвоєчасне виконання рішень суду є гарантією виконання судового рішення. Вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції погоджується з прийнятим висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства. При цьому, судове рішення в частині відмови у задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 не оскаржується, тому, відповідно до положень ст.367 ЦПК України, апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 липня 2009 року по справі №2-а-1627/2009 визнано неправомірними дії управління ПФУ в м.Ніжин по відмові в перерахунку ОСОБА_1 з 07 липня 2008 року пенсії та додаткової пенсії, та зобов`язано відповідача здійснити перерахунок пенсії позивачу з 07 липня 2008 року згідно положень ст.54, 50 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з розрахунку шість мінімальних пенсій за віком, додаткову пенсію за шкоду заподіяну здоров`ю в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком станом на 07 липня 2008 року по грудень 2008 року та на січень-червень 2009 року (а.с.14-16). Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 29 червня 2011 року дана постанова залишена без змін (а.с.17-18).

Постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 червня 2011 року по справі №2-а-2943/2011 визнано протиправною бездіяльність управління пенсійного фонду України в м.Ніжині щодо відмови в перерахунку нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 та зобов`язано здійснити перерахунок та виплату позивачу, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, віднесеного до 1 категорії, інваліда 3-ї групи внаслідок Чорнобильської катастрофи, у відповідності до ч.4 ст.54, 50 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з 01 січня 2011 року по 18 червня 2011 року державної пенсії в розмірі не нижче восьми мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров`ю в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком (а.с.12). Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2012 року дана постанова залишена без змін (а.с.13).

За повідомленням Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Чернігівській області постанову №2-а-1627/09 від 22 липня 2009 року, відповідно до п.7 Порядку погашення заборгованості за рішенням суду, виконання якої гарантується державою, затвердженого постановою КМУ від 03 вересня 2014 року №440, прийнято для обліку та включено до першої черги задоволення вимог за №2431308 від 27 січня 2015 року (а.с.20).

За повідомленням Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області постанову суду від 25 червня 2011 року по справі №2-а-2943/11, відповідно до п.7 Порядку погашення заборгованості за рішенням суду, виконання якої гарантується державою, затвердженого постановою КМУ від 03 вересня 2014 року №440 прийнято для обліку та включено до першої черги задоволення вимог за №2431316 від 27 січня 2015 року (а.с.19).

Згідно копії інформації з Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою, за боржником УПФУ в м.Ніжин значиться сума боргу 20962 грн 93 коп. та 25480 грн 09 коп. перед ОСОБА_1 (а.с.21, 22). Також дані суми підтверджуються довідками про здійснення нарахування на виконання рішення суду (а.с.25, 26).

Управлінням ДВС ГТУЮ у Чернігівській обл. повідомлено, що згідно акту приймання-передавання за І квартал 2015 року від 10 квітня 2015 року постанови судів за позовом ОСОБА_1 передані до Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській обл. для подальшого погашення заборгованості (а.с.23, 24).

Позивач неодноразово звертався до УПФУ щодо виконання рішень суду, проте отримував формальні відписки про відсутність коштів (а.с.27, 28)

Фактично кошти в розмірі 29105 грн 76 коп. виплачені 04 березня 2016 року, а 20962 грн 93 коп. виплачені 02 липня 2016 року (а.с.34, 119).

Також позивачем було надано розрахунок компенсації 3% річних відповідно до статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Інших доказів щодо предмету доказування матеріали справи не містять.

Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України, статтею 18 ЦПК України визначено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Згідно ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У справі «Жовнер проти України» Європейський Суд з прав людини вкотре нагадав, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції»; рішення у справі «Бурдов проти Росії»; рішення у справі «Ясіун`єне проти Литви»; та рішення по справі «Руйану проти Румунії»). Крім того, Суд вважає, що якщо можна допустити, що держави втручаються у процедуру виконання судового рішення, таке втручання у результаті може перешкоджати, унеможливлювати чи надмірно затягувати виконання, ні, тим більше, нівелювати саму суть рішення (див. «Іммобіліаре Саффі проти Італії»; «Сатка та інші проти Греції»). Суд не покликано вивчати, чи є внутрішній правопорядок здатним забезпечити виконання винесених судами рішень. Дійсно, кожна держава-учасниця забезпечує адекватний та достатній юридичний інструментарій для забезпечення своїх зобов`язань. Суд має за мету вивчити, чи були заходи, вжиті українською владою, адекватними та достатніми (див. mutatis mutandis, «Іньаколо-Зенід проти Румунії»).

Крім того, у пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: «...що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції»; та у справі «Лізанец проти України»). У п.54 Суд звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справах «Сокур проти України», «Крищук проти України»).

Тобто, практика Європейського суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1.

Згідно ст.56 Конституції України, ст.ст.1173, 1174 ЦК України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень незалежно від вини цих органів чи посадових осіб.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц,

Предметом позову у даній справі є стягнення на підставі ст.625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період невиконання грошових зобов`язань, які виникли на підставі постанов Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 липня 2009 року у справі №2-а-1627/2009 та від 25 червня 2011 року у справі №2-а-2943/2011.

Як зазначено у правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Частиною 4 даної статті визначено, що перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

А в статті 5 вказаного закону значиться, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідачами порушено виконання грошових зобов`язань, встановлених рішеннями суду, у ОСОБА_1 виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

Доводи апеляційної скарги, що суд не міг застосувати ст.1173 ЦК України та визначати ДКС України суб`єктом відповідальності в розумінні вказаної статті, оскільки на сьогоднішній день не існує жодного судового рішення, яким би дії Казначейства були визнані незаконним, апеляційним судом до уваги не приймаються, оскільки саме на ДКС України та його територіальні органи покладено обов`язок виконувати рішення суду про стягнення коштів з державного чи місцевого бюджетів шляхом їх безспірного списання, і відсутність коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання органом державної влади своїх зобов`язань.

Доводи апеляційної скарги, що рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області про перерахунок пенсії позивача є рішеннями зобов`язального характеру, надійшли до Казначейства від органів державної виконавчої служби відповідно до Порядку №440, тому Казначейство здійснено не стягнення коштів за рішенням суду, а погашення заборгованості за рішенням суду зобов`язального характеру, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки згідно п.20 вказаного Порядку, на підставі якого прийняті для обліку та включені до першої черги задоволення вимог постанови судів, погашення заборгованості здійснюється Казначейством в межах бюджетних асигнувань, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду на підставі рішень, поданих органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно з Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845.

Слід зазначити, що Постановою №845 визначено механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників.

Відповідно до п.2 Порядку №845 безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

При цьому, при поданні вказаних судових рішень до виконання Казначейству були вказані саме суми, які підлягали стягненню, а не лише зобов`язання здійснити дії.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Апеляційний суд констатує, що судом першої інстанції надано повну оцінку доказів, поданих стороною позивача при розгляді справи.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень ст.375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Крім того, враховуючи, що ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року при відкритті провадження було задоволено частково клопотання ДКС України про звільнення або відстрочення сплати судового збору та відстрочено апелянту сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 26 грудня 2019 року до ухвалення рішення по справі, то на підставі ч.2 ст.136 ЦПК України, з урахуванням вимог п.п.6 п.1 ч.2 ст.4, ч.4 ст.6 Закону України «Про судовий збір», з ДКС України також слід стягнути судовий збір в сумі 1152 грн 60 коп. (768,40 х 150%).

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 26 грудня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з Державної казначейської служби України (01601, м.Київ, вул.Бастіонна, ) в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) грн 60 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: