Постанова

Іменем України

18 березня 2020 року

м. Київ

справа № 445/421/17

провадження № 61-44820св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - орган опіки та піклування в особі Опікунської ради Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

від 22 серпня 2018 року,

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Позовну заяву мотивовано тим, що сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказував, що за час проживання з матір`ю у м. Золочів син неодноразово жалівся, що остання його постійно б`є. У лютому 2015 року після чергового сильного побиття матір`ю, позивач забрав сина до себе у м. Львів та звернувся до суду із позовом про визначення місця проживання дитини разом із батьком, який був задоволений рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 06 квітня 2015 року. Про факт побиття свідчить висновок експерта, згідно якого у сина було виявлено численні синці на руках та ногах, що відносяться до легкого ступеня тяжкості. Як пояснив йому син, мати била його кулаками та палицею, зокрема, за погані оцінки у школі. Повідомив, що останні два роки відповідач не цікавиться життям сина, не спілкується з ним, не бере участі у його вихованні, крім того, з червня 2016 року не сплачує аліменти на утримання дитини, що свідчить про ухилення її від виконання своїх батьківських обов`язків.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив позбавити відповідача батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області у складі судді Пилип`яка П. В. від 24 жовтня 2017 року у задоволенні позову

ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позбавлення батьківських прав стосовно неповнолітньої дитини є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують свої батьківські обов`язки. Однак позивач не надав належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо свідомого нехтування нею своїми обов`язками та ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини та жорсткого поводження з нею.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки доказами, які містяться у матеріалах справи підтверджено жорстоке поводження

ОСОБА_2 із своїм сином, що є підставою для застосування положення статті 164 СК України. Крім того, судом першої інстанції не враховано особисту думку ОСОБА_3 , який на момент розгляду справи у суді досяг відповідного віку та чітко висловив свою думку з приводу стосунків з матір`ю, зокрема, що він не хоче бачитись з матір`ю, оскільки вона його побила та може продовжувати бити. Хоче й надалі проживати з батьком і матері не хоче бачити взагалі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що матеріли справи не містять належних та допустимих доказів її жорстокого поводження з дитиною, до будь-якої відповідальності за побиття дитини її притягнуто не було. Вважає думку дитини сформованою під впливом батька та його дружини. При цьому батьківські обов`язки вона намагалася виконувати належним чином. Крім того, суд апеляційної інстанції міг її попередити про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, а не відразу позбавляти її батьківських прав.

Відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2018 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому позивач посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 12 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2006 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 06 квітня 2015 року у справі № 445/540/15-ц визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 у м. Львові.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 25 вересня 2015 року у справі № 463/3614/15-ц ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дитину ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини всіх доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Заборгованість за аліментами станом на березень 2017 року відсутня, що підтверджується довідкою Золочівського районного відділу державної виконавчої служби.

Як вбачається з довідок КЗ ЛОР «Західноукраїнський спеціалізований дитячий медичний центр», дитина ОСОБА_3 , 2003 року народження, впродовж 2007-2015 років неодноразово звертався до невропатолога та отримував курси амбулаторного лікування з приводу церебральної дисфункції, затримки мовленнєвого розвитку.

З характеристики учня 8-Б класу ОСОБА_3 , наданої середньою школою № 21 м. Львова вбачається, ОСОБА_3 за час навчання у школі зарекомендував себе як доволі здібний хлопець, проте не завжди реалізовує свій потенціал. Успішність із навчальних дисциплін на достатньому рівні, любить логічні науки, цікавиться комп`ютерною технологією. Батько ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_4 надзвичайно багато займаються дитиною, цікавляться шкільним життям і успішністю дитини, а також беруть активну участь у його вихованні та навчанні.

Відповідно до письмових пояснень класного керівника класу, де навчається ОСОБА_3 , за час навчання дитини в школі № 21 відповідач письмово зверталась до дирекції школи через районний відділ освіти зі своїми вимогами, але жодного разу не зустрічалась з педпрацівниками школи, не цікавилась навчанням, поведінкою, життям свого сина.

За змістом акту обстеження житлово-побутових умов від 18 грудня

2013 року комісією проведено обстеження житлово-побутових умов сім`ї ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та зроблено висновок про те, що у вказаній квартирі створені умови для перебування та проживання дитини - ОСОБА_3 .

Згідно з довідкою Золочівського РВ ГУ МВС України у Львівській області

від 14 травня 2015 року СВ Золочівського РВ ГУ МВС України у Львівській області проводиться досудове слідство у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України по факту звернення ОСОБА_1 щодо нанесення його колишньою дружиною, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 тілесних ушкоджень їх спільному синові ОСОБА_3 .

Висновком експерта від 12 березня 2015 року № 373 встановлено, що при звертанні за медичною допомогою у лютому 2015 року у неповнолітнього ОСОБА_3 відмічено наявність «гематом» на верхніх, нижніх кінцівках та спині. На момент проведення судово - медичної експертизи у потерпілого виявлено: пляму-слід загоєного садна на спині, на лівій руці, на ногах. Вказані тілесні ушкодження могли утворитися незадовго до звернення 10 лютого 2015 року та відносяться до тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості.

Висновком органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації від 25 квітня 2017 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітнього сина ОСОБА_3 встановлено, що батько дитини повністю займається вихованням дитини. Для прийняття об`єктивного рішення на засідання комісії 13 квітня 2017 року було також заслухано думку малолітнього ОСОБА_3 , який повідомив, що за час проживання з батьком, матір лише декілька разів телефонувала до нього, при цьому не цікавилась його життям, здоров`ям, навчанням, а зводила спілкування до образ в його сторону, батька та членів сім`ї. Після останньої розмови дитина не бажала спілкуватися з матір`ю. Окрім цього, матір жодного разу не відвідувала його вдома, не приходила до школи. Додатково зазначив, що коли проживав з матір`ю, вона часто його била. Враховуючи наведене, керуючись статтями 150, 164 СК України орган опіки і піклування вважав за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітнього сина ОСОБА_3 .

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини

від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.

Частиною першою статті 81 ЦПК України року встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Установивши, що позивачем не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про вчинення насильства відповідачем по відношенню до неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей та її винної поведінки, а також не приймаючи до уваги висновок органу опіки та піклування

від 25 квітня 2017 року, оскільки він є недостатньо обґрунтованим, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки це є крайнім заходом впливу на неї, адже позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку матері у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в її діях.

При цьому суд першої інстанції правильно зазначив, що ОСОБА_2 не втратила інтерес до дитини, звернулась до суду із позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, має намір та бажання піклуватися про неї.

Судом ураховано, що мати дитини за місцем роботи характеризується позитивно, у вживанні спиртних напоїв та наркотичних засобів не помічена, до кримінальної відповідальності не притягувалась. Крім того, відповідач має постійне місце роботи, справно сплачує аліменти.

Доводи позивача у відзиву про те, що відповідач не оскаржувала висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення її батьківських прав, не заслуговують на увагу, оскільки такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України). Суд першої інстанції надав належну правову оцінку цьому висновку та правильно вважав, що висновок не містить переконливих доводів щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав та стосовно того, що така міра буде мати позитивний вплив на виховання дитини та її подальшу долю.

Однак, суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув, якнайкращий інтересів дитини не врахував, вказуючи на те, що мати жорстоко поводилася з дитиною, свій висновок із посиланням на належні та допустимі докази не мотивував.

Так, досудове слідство у кримінальному провадження щодо нанесення тілесних ушкоджень неповнолітньому ОСОБА_3 проводиться з лютого 2015 року, однак даних про те, що відповідач є підозрюваною у цьому злочині матеріали справи не містять.

Апеляційний суд залишив поза увагою те, що внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань повідомлення про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого частиною першої статті

125 КК України, розслідування якого триває та на час розгляду не закінчено, з огляду на положення статті 62 Конституції України, якою закріплено презумпцію невинуватості, не може прийматися судом як обставина, яка характеризує особу.

Враховуючи, що дитина постійно проживає з батьком, а мати має право бачитись і спілкуватись з сином вдома у батька, ризик ймовірного жорстокого поводження матір`ю з дитиною зведено до мінімуму.

Крім того, посилання суду апеляційної інстанції на висновок експерта

від 12 березня 2015 року також не може свідчити про винні дії відповідача щодо побиття сина, оскільки висновок таких даних не містить.

Апеляційний суд зазначив, що бере до увагу думку сина сторін ОСОБА_3 , який ствердив, що не бажає спілкуватися з матір`ю, хоче проживати разом із батьком.

Разом з тим, хоча думка дитина у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте вона не може бути визначальною, і така думка не є свідченням того, що позбавлення батьківських прав у спірному випадку має на меті забезпечення якнайкращих інтересів дитини.

За встановлених обставин справи, наявності спору між сторонами з приводу усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, прагнення відповідача брати участь у вихованні дитини та її заперечення проти позбавлення батьківських прав, підстави покладення на ОСОБА_2 юридичної відповідальності у вигляді позбавлення батьківських прав відсутні.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказане свідчить, що апеляційним судом безпідставно скасовано рішення місцевого суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , яке відповідає закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, постановаапеляційного суду згідно зі статтею 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2018 року скасувати і залишити в силі рішення Золочівського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович