Провадження № 2/161/722/20
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2020 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - Пахолюка А.М.

при секретарі - Будько І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування житловою квартирою, шляхом відновлення реєстрації місця проживання та вселення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права користування житловою квартирою, шляхом відновлення реєстрації місця проживання та вселення.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач є власником житлової квартири по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, за яким батько позивача та відповідача подарував квартиру сестрі ОСОБА_2 та вказав на істотні умови, зокрема, заборони виселяти і ставити питання про зняття з реєстрації осіб, що зареєстровані у квартирі, тим самим встановивши безстроковий сервітут - право користування спірною квартирою.

Зазначає, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.10.2014 року за позовом відповідача його визнано таким, що втратив право користування житловою квартирою по АДРЕСА_1 та знято з реєстрації місця проживання. В подальшому, заочне рішення від 16.10.2014 року скасовано та рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.05.2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до нього відмовлено.

Вказує, що відповідач не бажає відновити його право та добровільно провести реєстрацію місця проживання.

З врахуванням наведеного, просить суд, визнати за ним право користування житловою квартирою по АДРЕСА_1 , шляхом реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що жодного виселення відповідача із спірної квартири вона не здійснювала, оскільки, примусове виселення здійснюється виключно за рішенням суду. Разом з тим, вважає, що якщо розцінювати що п. 4.7.2 Договору дарування є сервітутом в розумінні ст. 402 ЦК України, то позивач взагалі не користувався сервітутом, а тому є припиненим.

Ухвалою суду від 07 жовтня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі та розпочато підготовче провадження у справі.

Ухвалою суду від 12 грудня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

До початку судового засідання представник позивача подав суду заяву, в якій просить справу слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Проти постановлення заочного рішення не заперечує.

Відповідач до судового засідання також подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги заперечує у повному обсязі, просить відмовити в задоволенні позову.

Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності учасників справи по наявним матеріалам справи.

Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 23 вересня 2008 року, ОСОБА_2 являється власником квартири АДРЕСА_2 (а.с. 15, цив. справа №161/13628/14-ц).

Відповідно до п. 4.7.2 договору дарування, обдаровувана зобов`язується не виселяти і не ставити питання про зняття з реєстраційного обліку осіб, які зареєстровані за цією адресою (а.с. 15, цив. справа №161/13628/14-ц).

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.10.2014 року у справі № 161/13628/14-ц за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право користування житловою квартирою по АДРЕСА_1 та знято з реєстрації місця проживання. В подальшому ухвалою суду від 07.02.2019 року, заочне рішення від 16.10.2014 року скасовано.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.05.2019 року в цій же справі в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення права користування права користування житловим приміщенням відмовлено.

Судом встановлено, що на підставі заочного рішення суду від 16.10.2014 року, відповідач зняла позивача з реєстрації проживання у спірному житлі.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Судом встановлено, що позивач був зареєстрований у спірній житловій квартирі як син дарувальника та брат відповідача, яка є власником цієї квартири, однак, фактично не проживав у даному житлі.

Як вбачається з позовної заяви, позивач вважає, що у відповідності до вимог ст. 156 ЖК України, набув право користування спірним житловим будинком і не використання ним спірного житла не позбавляє його права користування цим приміщенням.

Проте, з такими доводами позивача суд не можна погодитися, виходячи з наступного.

За статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша ЦК України).

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Судом встановлено, що право позивача як члена сім`ї на право користування спірним житлом визначене п. 4.7.2 договору дарування квартири від 23.09.2008 року та останній має право користування цим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відтак, право ОСОБА_1 на користування спірним житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України, проте з такими вимогами у рамках даної справи відповідач, як власник спірного житлового будинку, не зверталась.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 720/1519/16-ц.

Отже, право позивача на користування спірним майном, як сервітутом, не припиняється у зв`язку із зняттям його з реєстрації місця проживання у спірному житлі.

Тому, порушене право позивача, в даному випадку, підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача виконати умови сервітуту, встановленого договором дарування.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265, 280-284, 288, 354 ЦПК України, на підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 316, 317, 319, 321, 391, 402, 406 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування житловою квартирою, шляхом відновлення реєстрації місця проживання та вселення.

Рішення може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п.15.5) п. 1 Розділу ХШ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер - невідомо, паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Луцьким МВ УМВС України у Волинській області 05.09.2017 року, адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .

Повне судове рішення складено 31 березня 2020 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області Пахолюк А.М.