П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2020 року м. Київ

Справа № 22-3316 Головуючий у1-й інстанції - Гребенюк В. В.

Унікальний № 758/1432/19 Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

Невідомої Т. О.

розглянувши в порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Подільського районного суду міста Києва від 03 травня 2019 року у справі за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування завданої майнової шкоди, -

у с т а н о в и л а:

У січні 2019 року представник Департаменту патрульної поліції пред`явив в суд позов до ОСОБА_1 про відшкодування завданої майнової шкоди, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь завдану майнову шкоду у розмірі 142 719 грн 51 коп. та судові витрати (а.с.2-10).

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 30 серпня 2016 року приблизно о 18:40 год. по вул. Кирилівській у м. Києві сталась ДТП за участю службового автомобіля «Toyota Prius», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням інспектора роти № 3 батальйону № 1 Управління Патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції ОСОБА_1 , внаслідок якої службовий автомобіль зазнав механічних пошкоджень.

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 21 серпня 2017 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Як зазначає позивач, станом на 30 серпня 2016 року автомобіль «Toyota Prius», д.н.з. НОМЕР_1 , належав Департаменту патрульної служби МВС та був переданий в безоплатне користування з метою забезпечення виконання заходів з охорони громадського порядку в умовах реального несення служби Департаменту патрульної поліції на підставі договору позички № 10 від 02 грудня 2015 року. З 17 грудня 2016 року автомобіль відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу знаходиться у власності позивача.

Проведеним автотоварознавчим дослідженням встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «Toyota Prius», д.н.з. НОМЕР_1 , у результаті ДТП, яка сталась 20 серпня 2016 року, станом на момент проведення експертного дослідження становить 142 719 грн 51 коп.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 03 травня 2019 року позов Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 , про відшкодування завданої майнової шкоди залишено без задоволення за безпідставінстю заявленого позову.

Не погодившись з рішенням суду, Департамент патрульної поліції через представника Рашевського В. В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги Департаменту патрульної поліції задовольнити у повному обсязі (а.с. 86-92).

У своему відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 , адвокат Білицький Р. Б., вказує, що на поліцейського як на працівника, у випадках не врегульованих спеціальним законодавством, поширюється трудове право і при вирішенні даного спору слід керуватись Кодексом законів про працю. За загальним правилом, під час вирішення справ такої категорії пріоритетними є норми спеціальних законів. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі. Отже позивач неправомірно посилається у вказаних правовідносинах на загальні норми Закону України «Про національну поліцію» та ЦК України. ОСОБА_1 не є посадовою особою, а отже помилковим є посилання на ст. 1166 ЦК України, оскільки відповідач виконував трудові (службові) обов`язки, внаслідок чого було пошкоджено належний позивачу транспортний засіб, а отже, відповідальність має наставати за нормами трудового права.

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга Департаменту патрульної поліції на рішення Подільського районного суду міста Києва від 03 травня 2019 року розглядається апеляційним судом у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задовленню, а оскаржуване рішення скасуванню з огляду на таке.

При розгляді справи районним судом були встановлені наступні обставини.

30 серпня 2016 року приблизно о 18:40 год. по вул. Кирилівська в м. Києві сталась ДТП за участю службового автомобіля «Toyota Prius», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням відповідача, внаслідок якої службовий автомобіль зазнав механічних пошкоджень.

Відповідно до постанови Подільського районного суду м. Києва від 21 серпня 2017 року водія ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення (а.с.13-15), що є нереабілітуючою обставиною.

Цією постановою встановлено, що в суді відповідач, свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП визнав повністю та пояснив, що 30 серпня 2016 року приблизно о 18 год. 40 хв. він повертався із зміни на патрульному автомобілі «Тойота» д/н НОМЕР_1 та з`їжаючи по мосту з вул. О. Теліги, під`їхав до вул. Кирилівська, 109/2 в м. Києві. Не бажаючи виконувати вимоги дорожнього знаку «Рух праворуч» він увімкнув проблискові маячки та застосував звуковий сигнал, для того щоб, транспортні засоби, які рухались по вул. Кирилівська, його пропустили і він зміг потрапити на інший бік вул. Кирилівська, перетнувши подвійну суцільну смугу. Після того як транспортні засоби, яким він подав звуковий та світловий сигнали почали його пропускати, відповідач продовжив рух і, під`їхавши до подвійної суцільної смуги, почав її перетинати. В цей час по зустрічній смузі руху рухався автомобіль «Шкода», який здійснив з ним зіткнення.

Автомобіль «Toyota Prius» д.н.з. НОМЕР_1 станом на 20 серпня 2016 року належав на праві власності Департаменту патрульної служби МВС України та на підставі договору позички № 10 від 02 грудня 2015 року перебував у користуванні позивача (а.с.16-27). З 29 травня 2015 року позивач є власником транспортного засобу «Toyota Prius» д.н.з. НОМЕР_1 , про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.12).

Зважаючи на те, що автомобіль отримав механічні пошкодження 20 серпня 2016 року, на замовлення начальника Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Зозулі Ю. Г., фахівцями Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України 29 березня 2017 року складено висновок № 19/12-3/103 експертного дослідження. З висновку вбачається, що вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «Toyota Prius» д.н.з. НОМЕР_1 у результаті дорожньо - транспортної пригоди яка сталася 20 серпня 2016 року, станом на момент проведення експертного дослідження, складає 142 719 грн 51 коп. (а.с.28-53).

За встановлених обставин, залишаючи без задоволення позов Департаменту патрульної поліції районний суд виходив із того, що відповідач на час ДТП перебував в трудових правовідносинах із позивачем, та, враховуючи, що ЗУ «Про національну поліцію України» підстави та порядок покладення на поліцейських цивільно-правової відповідальності не врегульовано, до даного спору підлягають застосуванню загальні норми КЗпП України, які в розумінні вимог чинного законодавства України, мають застосовуватись у тому разі, коли нормами даного спеціального Закону не врегульовані спірні правовідносини. Тому не ґрунтуються на вимогах закону та відхилені районним судом доводи позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин лише загальних положень ЦК України про відшкодування шкоди.

Питання покладення повної матеріальної відповідальності за заподіяну шкоду в розумінні припису ст. 134 КЗпП України, позивачем заявлено не було, а відтак, суд, з урахуванням диспозитивності цивільно-процесуального судочинства, позбавлений можливості покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за пошкодження автомобіля позивача. Тому районний суд також відхилив доводи сторони відповідача щодо пропущеного строку для звернення до суду з даним позовом, оскільки норма ст. 233 КЗпП України застосовується у випадку, коли відповідальність працівника (відповідача) за заподіяну шкоду обмежується середнім місячним заробітком останнього.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. ст. 1, 17 Закону України «Про національну поліцію України» національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом. Поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Статтею 17 Закону України «Про національну поліцію» визначено, що поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції. Поліцейський має службове посвідчення та спеціальний жетон. Зразки та порядок видання службових посвідчень та спеціальних жетонів затверджує Міністр внутрішніх справ України.

Відповідно ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Згідно зі ст. 60 Закону України «Про національну поліцію України» проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно ч. 1 ст. 63 Закону України «Про національну поліцію України» контракт про проходження служби в поліції - це письмовий договір, що укладається між громадянином України та державою, від імені якої виступає поліція, для визначення правових відносин між сторонами.

Пунктом 1 частини першої статті 3 КАС (у редакції, чинній на на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з пунктом 15 частини першої статті 3 КАС (у редакції, чинній на на час виникнення спірних правовідносин) публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

За пунктом 17 частини першої статті 4 КАСпублічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування; а частиною четвертою статті 19 КАС установлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною першою статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Згідно з частиною першою ст. 19 чинного ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.

Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16, який в силу положень ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ч.4 ст.263 ЦПК України апеляційний суд, з метою забезпечення однакового застосування норм процесуального права, вважає за необхідне врахувати при виборі і застосуванні норм права для вирішення даного спору.

За правилом п. 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до положень ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задовленню, а оскаржуване рішення скасуванню із закриттям провадження у справі, оскільки вона є справою адміністративної юрисдикції та не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 377, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 03 травня 2019 року скасувати.

Провадження у справі закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Д. Р. Гаращенко

Т. О. Невідома