Справа № 203/543/19
Провадження № 2/175/350/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2020 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Іщенко Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2019 року з Кіровського районного суду м. Дніпропетровська до суду надійшла цивільна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки для розгляду за підсудністю (а.с.73), в якому позивач просив суд постановити рішення, яким в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за Кредитним договором №ML-300/54/2008 від 08 лютого 2008 року, укладеним з Закритим акціонерним банком «ОТП Банк» у розмірі 1074840,92 грн. на їх, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» користь, звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки №PML-300/54/2008 від 08 лютого 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л., реєстровий №477 - земельну ділянку загальною площею 0,097 га, розташовану по АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною за процедурою, яка передбачена Законом України «Про виконавче провадження», на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеної на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; судові витрати покласти на рахунок відповідача.

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» за довіреністю Михайлов О.І. надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі (а.с.106).

Відповідач ОСОБА_1 надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні (а.с.123).

Вивчивши матеріали справи, проаналізувавши надані сторонами докази, суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «Факторинг Україна» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 08 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»), який в свою чергу переуступив права вимоги до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №ML-300/54/2008 від 08 лютого 2008 року, згідно з яким боржник отримав кредит у розмірі 23833,64 доларів США, строком до 08 лютого 2023 року (а.с.4-7). З метою забезпечення виконання зобов`язання за вищевказаним кредитним договором, 08 лютого 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено Договір іпотеки №PML-300/54/2008 від 08 лютого 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. реєстровий №477 (а.с.8-10). Предметом іпотеки за цим договором є земельна ділянка загальною площею 0,097 га, розташована по АДРЕСА_1 .

08 лютого 2008 року відомості про договір Іпотеки та заборону на нерухоме майно нотаріусом внесені до Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с.11).

12 листопада 2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю (а.с.12-18), відповідно до якого Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступив, а Товариство з обмеженою відповідальність «ОТП Факторинг Україна» прийняв права вимоги за кредитним договором, в тому числі за Кредитним договором №ML-300/54/2008 від 08 лютого 2008 року та Договором іпотеки №PML-300/54/2008 від 08 лютого 2008 року. Отже, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» має право задовольнити свої вимоги за вищевказаними договорами у повному обсязі шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2018 року в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №СL-300/0275/2007 від 30 травня 2007 року та за кредитним договором №МL-300/54/2008 від 08 лютого 2008 року - відмовлено; зустрічний позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (третя особа - ОСОБА_1 ) про визнання договору поруки припиненим - задоволено, визнано договір поруки № SR-300/0275/2007 від 30.05.2007р., укладений між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» припиненим з 31 серпня 2011 року, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн. (а.с.124-127).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково; рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №CL-300/0275/2007 від 30.05.2007 року, яка станом на 28.03.2016 року становить 7695,84 доларів США з яких: за тілом кредиту 7310,68 доларів США; по відсоткам 385,16 доларів США, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № МL-300/54/2008 від 08.02.2008 року, яка станом на 28.03.2016 року становить 23490,09 доларів США, з яких: за тілом кредиту 22594,33 доларів США, по відсоткам 895,76 доларів США, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судові витрати у розмірі 25350,84 грн.; в іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2018 року залишено без змін (а.с.128-132).

Враховуючи, що на час звернення з позовною заявою до суду постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року не виконано, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки в спосіб передбачений ст. 39 Закону України «Про іпотеку», шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною за процедурою, яка передбачена Законом України «Про виконавче провадження», на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеної на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку», передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, законом визначений вичерпний перелік способів звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Пунктом 6.4 Договору іпотеки №PML-300/54/2008 від 08 лютого 2008 року сторони дійшли згоди, що іпотекодержатель має право самостійно обрати такі шляхи позасудового врегулювання: іпотекодержателю належить право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому чинним законодавством.

У відповідності до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

З матеріалів справи вбачається, що сторони, підписавши іпотечний договір, узгодили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового порядку врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів.

Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду зробленого у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження №14-112цс19), звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному ст. 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному ст. 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту, що не передбачений для застосування судом.

При вирішенні даної справи суд враховує роз`яснення викладені у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц (провадження №14-112цс19), та вважає за необхідне застосувати правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у даних правовідносинах, оскільки вони є аналогічним. Так, у постанові Верховного Суду зазначено, що спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

За умовами Закону України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (ст. 33, 39 Закону України «Про іпотеку») є: реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (ст. 41-47 Закону); продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (ст. 38 Закону).

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Відповідно до ст. 12, 33 Закону України «Про іпотеку», одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку»): передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (ст. 39 Закону України «Про іпотеку»); продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (ст. 38 Закону України «Про іпотеку»).

Договором іпотеки №PML-300/54/2008 від 08 лютого 2008 року, сторони узгодили позасудовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема надавши даним договором право Іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому законодавством України, про що зазначено у статті 6 Договору іпотеки, та про що свідчать підписи сторін договору. Крім того, сторони усвідомили та дали свою беззаперечну згоду на застосування одного із позасудових способів врегулювання спору відповідно до застереження (п.6.4 Договору).

Згідно ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання; витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов`язання чи умов іпотечного договору.

За вимогами ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» під час розгляду справи та викладення змісту судового рішення суд повинен вирішити такі питання: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди умотивовувати свої рішення. Але дану вимогу не слід розуміти як таку, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Питання належного вмотивування судового рішення розглядав Європейський суд з прав людини у справі «Єлісей-Узун і Андоні проти Румунії» (заява №42447/10).

В ході вирішення питання про забезпечення дотримання гарантій ст. 6 Конвенції ЄСПЛ, зокрема, нагадав про власну прецедентну практику щодо принципу змагальності, принципу рівності процесуальних можливостей сторін, а також обставини, за яких оцінка національного суду фактів у конкретній справі може вважатися «довільною». Раніше ЄСПЛ постановляв, що самі судді повинні дотримуватися принципу змагальності, зокрема, коли вони відхиляють апеляцію або задовольняють позов на підставі питання, порушеного судом за власним бажанням. У зв`язку з цим важливо, щоб ті, хто пред`являв свої претензії до суду, покладалися на належне функціонування системи правосуддя: це забезпечується, серед іншого, впевненістю в тому, що сторона спору буде заслухана щодо всіх обставин справи.

Нарешті, Суд нагадав, що п. 1 ст. 6 зобов`язує суди умотивовувати свої рішення, але дану вимогу не слід розуміти як таку, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Ступінь застосування цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Більше того, необхідно враховувати, зокрема, різноманітність доводів, з якими сторона у справі може звернутися до суду, та відмінності, що існують у Договірних Державах стосовно встановлених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків та викладення і підготовки судових рішень. Ось чому питання про те, чи виконав суд обов`язок умотивувати своє рішення, як того вимагає ст. 6 Конвенції, можливо вирішити лише з обставин відповідної справи.

Оцінюючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав обрання позивачем не належного способу захисту, а тому з урахуванням правової позиції Європейського Суду, за встановлених у даній справі обставин суд не оцінює інші аргументи, наведені сторонами, як такі, що не впливають на правильну оцінку спірних взаємовідносин.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 526, 575, 590, 589, 1050 України, ст. 1, 7, 33, 34, 35, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. 12, 13, 76, 78, 81, 130, 141, 223, 263-266 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Озерянська Ж.М.