ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3506/20 Справа № 182/4724/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Тихомиров І. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2017 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року АТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що 25 серпня 2010 року між ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступник якого АТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладено договір № б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 13 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 31 січня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 36 148,26 грн., яка складається із: 12 983,57 грн. заборгованості за кредитом, 19 618,92 грн заборгованості по процентам за користування кредитом, 1 348,23 грн заборгованості за пенею та комісією, 500 грн штраф (фіксована частина), 1 697,54 грн штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2017 року у задоволенні позову АТ КБ "Приватбанк" - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що банк не надав оригінал заяви-анкети від 25 серпня 2010 року, а відповідач заперечувала укладала кредитний договір з банком, тому факт наявності між сторонами договірних відносин не підтверджений.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2017 року скасовано рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2017 року та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 36 148,26 грн заборгованості за кредитним договором, з яких 12 983,57 грн заборгованості за кредитом, 19 618,92 грн заборгованості по процентах за користування кредитом, 1 348,23 грн заборгованості за пенею та комісією, 500 грн штрафу у фіксованій частині, 1 697,54 грн штрафу у процентній складовій.

Постановою Верховного Суду від 04 грудня 2019 року скасовано рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом, заборгованості по пені та комісії, штрафу у фіксованій частині та процентній складовій та направлено справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом, залишено без змін.

З огляду на те, що рішення апеляційного суду направлено на новий розгляд в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом, заборгованості по пені та комісії, штрафу у фіксованій частині та процентній складовій, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції лише в указаній частині.

В апеляційній скарзі, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що у анкеті-заяві від 25 серпня 2010 року наявна вся інформація, необхідна для отримання кредитної карти, підписавши яку відповідач висловила свою згоду на приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, яка разом з цими Умовами, правилами користування платіжною карткою та довідкою про умови та правила з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не перевірив доводи банку про те, що позичальник користувався кредитними коштами, частково виконував умови кредитного договору та сплачував заборгованість за договором. Відсутність підпису відповідача у відповідних тарифах, умовах та правилах, не свідчить про не укладеність кредитного договору.

Відповідач, своїм правом передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України не скористалася.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги в указаній частині, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 серпня 2010 року між ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступник якого АТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладено договір № б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 5 000 грн, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанк.

Відповідач також підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», відповідно до якої застосовується ставка 2,5 % на місяць, тобто 30 % річних за користування кредитними коштами, передбачено пеню та штраф за невиконання зобов`язань за договором.

Протягом 2010 та 2011 років кредитний ліміт збільшувався, з 19 вересня 2011 року становив 13 000 грн.

У межах дії договору кредитна картка перевипускалася у 2012 та 2013 роках.

Згідно з розрахунку заборгованості, станом настаном на 31 січня 2016 року у відповідача утворилася заборгованість за кредитним договорому розмірі 36 148,26 грн., яка складається із: 12 983,57 грн заборгованості за кредитом, 19 618,92 грн заборгованості по процентах за користування кредитом, 1 348,23 грн заборгованості за пенею та комісією, 500 грн штрафу у фіксованій частині, 1 697,54 грн штрафу у процентній складовій, яку позивач просив стягнути з відповідача.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 25 серпня 2010 року процентна ставка не зазначена, натомість згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» застосовується ставка у розмірі 2,5 % на місяць, тобто 30 % річних за користування кредитними коштами.

Однак, ПАТ КБ «ПриватБанк», пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути проценти за користування кредитним коштами у розмірі 19 618,92 грн., які починаючи з квітня 2015 року нараховано за процентною ставкою у розмірі 43,2 %.

Таким чином, не можливо вважати погодженою сторонами процентну ставку, оскільки із наданого позивачем розрахунку вбачається, що проценти були нараховані не за тією процентною ставкою, яка була погоджена сторонами в договорі, що позбавляє апеляційний суд перевірити правильність нарахування процентів, а посилання позивача на те, що процентна ставка нараховувалась відповідно до Умов та правил надання банківських послуг не ґрунтується на вимогах закону, так як вони не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 25 серпня 2010 року.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Разом з тим, вимоги про стягнення пені та комісії, штрафів задоволенню не підлягають, оскільки пеня та комісія, штрафи є одним видом цивільно-правової відповідальності, а їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення пені за порушення умов договору слід відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (суму, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами, а також заборгованість за комісією, пенею і штрафи за несвоєчасну сплати кредиту та процентів.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі її розмір і порядок нарахування, пені та комісії, штрафів крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 25 серпня 2010 року, посилався на довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду»та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин (25 серпня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (09 липня 2015 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду»та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком довідка та витяг з Умов та правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Колегія суддів вважає, що витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах цієї справи, носять інформативний характер, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 25 серпня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів» (далі - Закон).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні цього договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, наявні підстави для стягнення в примусовому порядку з відповідача на користь банку штрафу у розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) та штрафу 1 697,54 грн. (процентна складова), що прямо передбачені сторонами.

При цьому, відповідач не заперечувала факт отримання кредитної картки в 2010 році та отримання за нею (карткою) кредитних коштів, користувалась кредитними коштами та частково сплачувала заборгованість за договором, отже, не спростувала і факт укладення кредитного договору.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту та штрафів підлягає скасуванню, з ухваленнями нового рішення в цій частині та стягнення штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн та штрафу (процентна складова) у розмірі 1 697,54 грн.

В інший частині позовних вимог - відмовити.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме 83, 77 грн. (розмір заявлених вимог - 36 148, 26 грн, розмір вимог, що підлягають задоволенню - 2 197,54 грн, розмір судового збору, що підлягав сплаті при звернення до суду з цим позовом - 1 378 грн. (1 378 грн х 2 197,54? грн : 36 148, 26 грн = 83,77 грн).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2017 року скасувати в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення штрафів (фіксована частина та процентна складова), а також судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" штрафи у розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) та 1 697,54 грн. (процентна складова).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" судові витрати у розмірі 83,77 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида