Постанова

Іменем України

18 березня 2020 року

м. Київ

справа № 591/3857/17

провадження № 61-15446св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - виконавчий комітет Сумської міської ради,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Сумитехнобудсервіс»,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 квітня 2019 року у складі судді Клименко А. Я. та постанову Сумського апеляційного суду від 18 липня 2019 року у складі колегії суддів: Левченко Т. А., Собини О. І., Хвостика С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Сумської міської ради, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Сумитехнобудсервіс» (далі - ТОВ «КП «Сумитехнобудсервіс»), про визнання наймачем квартири.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 , який проживав у квартирі АДРЕСА_1 .

Вказувала, що у 1999 році її батько отримав ордер № 368 на вказану квартиру на своє ім`я та ім`я його дружини ОСОБА_2 .

Зазначала, що з 2005 року і до дня смерті батька вони проживали разом у квартирі, а після його смерті вона веде господарство і сплачує комунальні послуги.

Вважала, що на підставі положень статей 64, 106 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) має право вимагати визнання її наймачем спірної квартири, проте листом Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради від 17 липня 2017 року їй було повідомлено про відсутність законних підстав для визнання наймачем квартири.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд визнати її наймачем квартири АДРЕСА_1 після померлого батька ОСОБА_3 .

Протокольною ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 06 листопада 2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору було залучено ОСОБА_2 .

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 , як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Сумської міської ради, ОСОБА_1 , третя особа - ТОВ «КП «Сумитехнобудсервіс», про встановлення факту, визнання права на постійне користування житлом, зобов`язання укладення договору найму житлового приміщення, виселення із самовільно зайнятого житлового приміщення.

Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що з 05 червня 1999 року вони з ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням суду від 06 січня 2009 року.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Сумської міської ради Народних депутатів від 19 серпня 1999 року № 368 їм з чоловіком, з урахуванням її права на отримання житлової площі, була надана квартира АДРЕСА_1 .

На підставі виданого ордеру вона разом з ОСОБА_3 вселились у спірну квартиру, проте протягом визначеного законом строку не зареєструвалася в ній у зв`язку із юридичною необізнаністю. Після офіційного розірвання шлюбу вони з ОСОБА_3 продовжували проживати однією сім`єю як чоловік та дружина, вели спільне господарство до 2015 року.

Вважала, що оскільки вселилася у спірну квартиру як член сім`ї наймача, отже, після розірвання шлюбу з останнім, на підставі положень частини третьої статті 64 ЖК Української РСР, має право на користування цією квартирою нарівні з наймачем. Проте потрапити до квартири, яка за рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради Народних депутатів від 19 серпня 1999 року № 368 виділялася і для неї, вона не може, оскільки ОСОБА_1 без її відому та згоди замінила замки на вхідних дверях та не впускає її до квартири, чим чинить їй перешкоди у користуванні житлом.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 просила судвстановити факт проживання однією сім`єю між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у період часу з 2009 року по 2015 рік; визнати за нею право на постійне користування квартирою АДРЕСА_1 ; зобов`язати виконавчий комітет Сумської міської ради надати дозвіл на укладення з нею договору найму вказаної квартири; усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири без надання іншого житла.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 15 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_2 , задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю між ОСОБА_2 та померлим ОСОБА_3 у період часу з січня 2009 року по серпень 2015 року.

Визнано за ОСОБА_2 право на постійне користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Зобов`язано виконавчий комітет Сумської міської ради надати дозвіл (прийняти рішення) про укладення з ОСОБА_2 договору найму жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 .

Усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . Суми ОСОБА_2 шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири без надання іншого житла.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона вселилась у спірну квартиру як член сім`ї наймача та постійно проживала з батьком однією сім`єю у цьому приміщенні за декілька років до його смерті.

Задовольняючи позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_2 , районний суд виходив із того, що письмовими доказами та поясненнями свідків у судовому засіданні було встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 , яка була включена до ордеру на заселення до спірного житлового приміщення, разом з чоловіком ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 . Суми після розірвання шлюбу у період часу з січня 2009 року по серпень 2015 року.

Місцевий суд дійшов висновку про те, що відсутність у ОСОБА_1 ордеру на квартиру свідчить про її вселення до спірної квартири без правових підстав.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Сумського апеляційного суду від 18 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 квітня 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо встановлення факту проживання однією сім`єю у період часу з січня 2009 року по серпень 2015 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 квітня 2019 року залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що районний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання її наймачем спірної квартири після померлого батька.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо встановлення факту проживання однією сім`єю, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції помилково визнав нотаріально засвідчені письмові пояснення громадян ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які свідчили про проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у період часу з січня 2009 року до серпня 2015 року, належними та допустимими доказами, оскільки вони надані суду з порушенням порядку їх одержання.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_2 щодо визнання права на постійне користування житлом, зобов`язання укладення договору найму житлового приміщення, виселення із самовільно зайнятого житлового приміщення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційній інстанцій скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позов та у задоволенні позову ОСОБА_2 , відмовити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій надали неправильну оцінку обставинам справи та поданим доказам.

Зазначає, що вона є безспірним членом сім`ї (рідною донькою) ОСОБА_3 , тому, на підставі положень статей 64, 106 ЖК Української РСР,має вимагати визнання її наймачем жилого приміщення, де проживав померлий.

Вказує, що апеляційний суд порушив її право на користування правничою допомогою, оскільки розглянув апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні її адвоката, проігнорувавши клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням останнього на лікарняному.

Вважає, що вимоги позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_2 , є аналогічними з позовними вимогами у справі № 591/7445/15-ц за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Сумської міської ради, третя особа - ТОВ «КП «Сумитехнобудсервіс», про визнання наймачем квартири.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2019 року представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_2 , - адвокат Кузченко Т. М., подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, ухвалив правильне по суті, законне та обґрунтоване судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У серпні 2019 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою судді Верховного Суду від 04 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2020 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є рідною дочкою ОСОБА_3 (том 1, а. с. 9).

З 05 червня 1999 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням суду від 06 січня 2009 року. На підставі вказаного рішення, 05 лютого 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції видано свідоцтво про розірвання шлюбу (том 1, а. с. 5, 7).

На підставі рішення виконкому Сумської міської ради народних депутатів № 368 від 17 серпня 1999 року ОСОБА_3 , у складі сім`ї з двох осіб (він та його дружина ОСОБА_2 ), які проживали у гуртожитку на АДРЕСА_2 на даний АДРЕСА_2 136/1, виданий ордер на окрему, упорядковану, двокімнатну житловою площею 27,66 кв. м квартиру АДРЕСА_3 ) (том 1, а. с. 57-58).

ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 вселились до вказаної квартири як члени однієї сім`ї, але не зареєстрували в ній місце свого проживання. Місце реєстрації їх залишилось в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 (том 1, а. с. 55).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (том 1, а. с. 8).

Після його смерті ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Сумської міської ради, в якому просила визнати її наймачем квартири АДРЕСА_1, як члена сім`ї померлого наймача. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 14 квітня 2016 року у справі № 591/7445/15-ц позов ОСОБА_2 задоволено та визнано її наймачем вказаної квартири (том 1, а. с. 64).

На підставі рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 квітня 2016 року 19 липня 2016 року виконавчим комітетом Сумської міської ради прийнято рішення № 391 про визнання ОСОБА_2 наймачем спірної квартири.

На рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 квітня 2016 року донька померлого ОСОБА_3 - ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яка рішенням Апеляційного суду Сумської області від 14 червня 2017 року задоволена. Вказане рішення суду першої інстанції скасовано та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до виконавчого комітету Сумської міської ради про визнання наймачем квартири відмовлено (том 1, а. с. 69-72).

За інформацією управління обліку, розподілу та приватизації житла рішення виконавчого комітету Сумської міської ради про визнання ОСОБА_2 наймачем спірної квартири було скасовано.

Відповідно до довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Сумитехнобудсервіс» та копії паспорта ОСОБА_2 вона зареєстрована у спірній квартирі з 25 серпня 2016 року (том 1, а. с. 36-37). У період з 17 листопада 1994 року по 24 серпня 2016 року ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 (том 1, а. с. 55).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 на праві власності належить двокімнатна квартира площею 40,8 кв. м, розташована у АДРЕСА_6 , яку вона придбала на підставі договору купівлі-продажу від 21 червня 2010 року (том 1, а. с. 59-60).

Крім того згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 була зареєстрована як фізична особа-підприємець з 13 березня 2008 року до 19 грудня 2016 року за місцем проживання: АДРЕСА_7 (том 1, а. с. 61-63).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у повній мірі зазначеним вимогам закону не відповідають.

Відповідно до частин першої, третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частинами першою та другою статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Положеннями статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача (частина перша статті 106 ЖК Української РСР).

Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила суд визнати її наймачем спірної квартири, оскільки вона є рідною донькою померлого наймача квартири, ОСОБА_3

Третя особа, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_2 , просила встановити факт проживання однією сім`єю з померлим ОСОБА_3 , визнати за нею право на постійне користування квартирою, зобов`язати виконавчий комітет Сумської міської ради надати дозвіл на укладення з нею договору найму вказаної квартири; усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири без надання іншого житла, оскільки вона є колишньою дружиною ОСОБА_3 та з часу вселення у 1999 році постійно проживала разом з ним.

Розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій вважали, що підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні. Натомість задовольнили позовні вимоги ОСОБА_2 майже у повному обсязі, крім вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю з померлим ОСОБА_3 .

З такими висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів у повному обсязі не погоджується з огляду на таке.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами факту набуття права користування спірним житловим приміщенням та вселення до квартири саме на умовах постійного проживання однією сім`єю з наймачем. Колегія суддів вважає такі висновки судів передчасними, оскільки суди попередніх інстанцій не встановили місце проживання ОСОБА_1 та її дитини, осіб, які проживають у спірній квартирі, наявність малолітніх дітей, які мають право користування спірним житлом, необхідність залучення до участі у справі органу опіки та піклування, чим порушив приписи статей 263-265 ЦПК України.

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи касаційної скарги ОСОБА_1 з посиланням на справу № 591/7445/15-ц за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Сумської міської ради, третя особа - ТОВ «КП «Сумитехнобудсервіс», про визнання наймачем квартири з огляду на таке.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанцій в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо встановлення факту проживання однією сім`єю, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині у зв`язку з його необґрунтованістю, оскільки нотаріально посвідчені письмові пояснення громадян ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не є показаннями свідків відповідно до норм процесуального права та надані суду з порушенням порядку їх одержання.

При цьому суд апеляційної інстанції правильно вказав про те, що встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не є необхідним для вирішення питання про визнання за останньою права користування спірним житлом.

Встановивши, що ОСОБА_2 разом з чоловіком ОСОБА_3 була включена до ордеру на квартиру АДРЕСА_1 , виданого на підставі рішення виконавчого комітету Сумської міської ради Народних депутатів від 19 серпня 1999 року № 368, але не встигла зареєструватися у житловому приміщенні, суди попередніх інстанцій дійшли необґрунтованого висновку про визнання за ОСОБА_2 права постійного користування спірною квартирою та зобов`язання виконавчого комітету Сумської міської ради прийняти рішення про укладення з нею договору найму квартири. Зокрема, судами не надано належної оцінки рішенню Апеляційного суду Сумської області від 14 червня 2017 року у справі № 591/7445/15-ц, яким встановлено, що ОСОБА_2 на час смерті ОСОБА_3 не перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі та не проживала у спірній квартирі однією сім`єю. При цьому Апеляційний суд Сумської області відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до виконавчого комітету Сумської міської ради, третя особа - ТОВ «Керуюча компанія «Сумитехнобудсервіс», про визнання наймачем квартири.

Зазначене рішення Апеляційного суду Сумської області від 14 червня 2017 року є преюдиційними, а обставини, встановлені ним щодо цієї особи, не підлягають доказуванню.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Крім того, згідно із частиною четвертою статті 82 ЦПК України преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, щодо якої відповідними рішеннями встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі.

Отже, колегія суддів Верховного Суду вважає, що висновок апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є правильними.

Проте інші, заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги, у зв`язку з наявністю преюдиційного рішення, задоволенню не підлягають. З огляду на зазначене, рішення судів попередніх інстанцій у цій частині слід скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд порушив її право на користування правничою допомогою, оскільки розглянув апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні її адвоката, проігнорувавши клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням останнього на лікарняному, є безпідставними з огляду на таке.

Частиною першої статті 368 ЦПК України визначено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із частиною першою статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Представник позивача був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи 18 липня 2019 року, проте, заявляючи клопотання про відкладення розгляду справи, ОСОБА_1 не було надано доказів поважності причин неявки в судове засідання апеляційного суду, а тому, суд ухвалив рішення за відсутності відповідача та його представника, що не суперечить положенням пункту 1 частини третьої статті 223 ЦПК України (якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин).

При цьому заявник не зазначає обставин, які вплинули на законність оскаржуваних судових рішень у зв`язку із неявкою її представника в судове засідання апеляційного суду, зважаючи на те, що позивач та її представник був неодноразово присутнім у судових засіданнях у суді апеляційної інстанції.

Мотиль Є. В . скористалася наданим їй процесуальним правом щодо подання апеляційної скарги, доводам якої суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо. Справу в частині позовних вимог ОСОБА_1 необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Отже, судові рішення з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, про задоволення позову ОСОБА_2 в частині визнання права на постійне користування житлом, зобов`язання укладення договору найму житлового приміщення, виселення із самовільно зайнятого житлового приміщення, слід скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 квітня 2019 року, в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Сумського апеляційного суду від 18 липня 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 , скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 в частині визнання права на постійне користування житлом, зобов`язання укладення договору найму житлового приміщення, виселення із самовільно зайнятого житлового приміщення відмовити.

Постанову Сумського апеляційного суду від 18 липня 2019 року в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без змін.

Судові рішення в частині позову ОСОБА_1 про визнання наймачем квартири - скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк