ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 752/7343/18
провадження № 2/753/839/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2020 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі РАСУЛОВІЙ А.А.

за участю сторін:

позивач не з`явився;

відповідачі не з`явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (надалі по тексту - Позивач, ПАТ «Дельта Банк») звернулось до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ), ОСОБА_2 (далі - Уперенко Н.О.), ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3 ) про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.02.2015 між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір № 005-28618-020215 банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США, відповідно до якого ОСОБА_3 передала на визначений термін зберігання депозитний вклад у сумі 40 000 доларів США, а Банк відкрив ОСОБА_3 вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 .

02.10.2015 Постановою Національного банку України № 664 відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк» з 05.10.2015 по 04.10.2017 включно.

Так, ОСОБА_3 отримала кошти в межах гарантованої суми від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб через банк - агент АТ «Ощадбанк» та включена до четвертої та сьомої черг, в порядку якої задовольняються вимоги до банку вкладників, у частині, що перевищує суму, виплачену фондом.

14.02.2015 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було укладено договір відступлення права вимоги (цесії) № 14022015, відповідно до якого, вбачається, що з моменту підписання договору сторонами, кожен Цесіонарій набуває статус вкладника стосовно грошових коштів, зазначених в п.п. 1, 2 Договору, у значенні цього терміну, що визначений у п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Вказаний договір відступлення права вимоги (цесії) № 14022015 від 14.02.2015 позивач вважає незаконним та таким, що не створює будь-яких юридичних наслідків для сторін, тим більш для Банку та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, оскільки одностороння зміна зобов`язань законом не допускається, а отже ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не набули статусу Вкладника та права вимоги до ПАТ «Дельта Банк» за депозитним договором на підставі договору відступлення права вимоги.

Посилаючись на викладене, просить суд визнати недійним договір відступлення права вимоги (цесії) № 14022015 від 14.02.2015.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.07.2018 року цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги, передано за підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.08.2018 головуючим суддею по розгляду справи визначено суддю Дарницького районного суду м. Києва Цимбал І.К.

25.03.2019 ОСОБА_1 надала до суду заяву про закриття провадження у справі згідно п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

13.06.2019 протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по розгляду справи визначено суддю Дарницького районного суду м. Києва Каліушка Ф.А.

Ухвалою суду від 09.07.2019 прийнято позовну заяву до провадження та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження.

В судове засідання позивач не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Будь-яких заяв, клопотань від відповідачів до суду не надходило.

Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини та дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 02.02.2015 між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір № 005-28618-020215 банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США, відповідно до сума вкладу складає 40 000 доларів США ( а. с. 144).

14.02.2015 між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений Договір відступлення права вимоги (цесії) № 14022015 (далі - Договір) (а. с. 133-135).

Згідно п. 1 Договору в рахунок погашення заборгованості цедента ( ОСОБА_3 ) перед цесіонаріями ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ) в порядку та на умовах, визначених цим договором. Цедент відступає в певній частині цесіонаріям, а цесіонарії набувають в певній частині право вимоги та право власності на грошові кошти, належні цедентові, у зв`язку з чим цесіонарії стають вкладником в певній частині, яка далі зазначена в Договорі, за договором № 005-28618-020215 Банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США від 02 лютого 2015 року, укладеним між цедентом і ПАТ «Дельта Банк» - з приводу отримання від банку грошових коштів в доларах США з рахунку, на якому обліковуються гроші, що вказаний в договорі банківського вкладу (депозиту), відкритий цедентом в банку згідно п. 1.6. вказаного договору банківського вкладу (копія додається). Банк надалі іменується «боржник», а вказаний договір банківського вкладу - договір з банком.

Відповідно до п. 2 Договору кожен Цесіонарій набуває право вимагати від банку сплатити суму боргу в розмірі - ОСОБА_1 - 4 840,00 доларів США, що еквівалентно сумі 125 445,54 грн. по курсу НБУ 25, 9185 грн. за 1 долар США на день укладення договору, який виник у зв`язку з наданням цементом банку у тимчасове строкове користування грошових коштів за договором з банком та ОСОБА_2 - 4 800.00 доларів США, що еквівалентно сумі 124 408,80 грн. по курсу НБУ 25,9185 грн. за 1 долар США на день укладення договору, який виник у зв`язку з наданням цедентом боржнику у тимчасове строкове користування грошових коштів за договором з банком.

Згідно п. 3 Договору з моменту підписання цього договору сторонами кожен Цесіонарій набув статус вкладника стосовно грошових коштів, зазначених в п. п. 1,2 договору, у значенні цього терміна, що визначений у пункті 4 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-У1 від 23.02.2012 року, а саме: «вкладник - фізична особа (крім фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката».

Пунктом 4 договору було передбачено, що право вимоги та право власності на суму боргу (на грошові кошти), визначену у п. 2 договору, перейшло від ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з моменту підписання цього договору сторонами, тобто з 14.02.2015. Право вимоги, що відступається ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підтверджується вищезазначеним договором з банком - згідно п. 5 договору.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В частині 2 статті 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, яким може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються укладанням спірних договорів, а тому потребують захисту.

Отже, за змістом вищенаведених правових норм визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав та інтересів позивача, який не є стороною цього правочину, і у випадку відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено.

Вищенаведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 04.06.2020 у справі № 916/1411/19, від 19.02.2020 у справі №916/1408/19, від 09.04.2019 у справі № 908/1194/18, від 03.09.2019 у справі №910/14255/18.

Як вбачається з матеріалів справи сторони оспорюваного правочину 01 квітня 2018 уклали Додаткову угоду № 1 до договору відступлення права вимоги (цесії) № 14022015 від 14.02.2015, відповідно до якої зазначено, що сторони оспорюваного Договору припинили його дію за взаємною згодою з 15.02.2015 та жодних претензій сторони одна до іншої не мають (а. с. 209). Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження виконання сторонами повністю або частково умов Договору відступлення права вимоги (цесії) № 14022015 від 14.02.2015. Так, позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення оспорюваним договором його права та охоронюваного законом інтересу.

Так, враховуючи викладене та приймаючи до уваги те, що оспорюваний договір було розірвано, він не виконувався сторонами договору, не спричинив жодних наслідків, виходячи з наведених позивачем аргументів та наданих ним доказів, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства факту порушення його права або охоронюваного законом інтересу внаслідок укладеного між відповідачами договору відступлення права вимоги (цесії) № 14022015 від 14.02.2015, а тому відмовляє у задоволенні позову про визнання даного договору недійсним.

Щодо клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч.1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку із припиненням договору відступлення права вимоги (цесії) № 14022015 від 14.02.2015 за згодою сторін, суд зазначає наступне.

Так, у справі «Bellet v. Francespan», Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення прав особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.

Разом з цим, за висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №456/647/18, якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Зважаючи на викладене вище, судом відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, оскільки постановлення ухвали про закриття провадження у справі перешкодить подальшому провадження та доступу позивача до суду з даним предметом спору, відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України.

На підставі вищевказаного та стст. 15, 16, 215, 203 Цивільного кодексу України, стст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79,80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 280, 352 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.