Постанова

Іменем України

30 березня 2020 року

м. Київ

справа № 347/201/16-ц

провадження № 61-17447св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2019 року у складі судді Гордій В. І. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Матківського Р. Й., Василишин Л. В., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про захист честі та гідності, у зв`язку з розповсюдженням недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 13 червня 2014 року відповідач надавав інтерв`ю голові громадської організації «Народний контроль» ОСОБА_3 , і це відбувалось привселюдно, біля самого входу до приміщення Косівського районного суду під час мітингу, який у той день проводили жителі Косівського району, тому цю недостовірну інформацію слухало багато людей. Зазначала, що це відеоінтерв`ю надавалося ОСОБА_2 для того, щоб умисно принизити її честь, гідність серед її дітей, родини, знайомих, жителів м. Косова, де вона народилася, і серед яких виросла, жителів смт Кути та с. Старі Кути, де на цей час проживає, веде господарство та ходить до церкви. Все, що заявляв ОСОБА_2 щодо банків, кредитів, боргів, рішень суду, примусових стягнень, виконавчих листів, є брехнею та поширенням завідомо неправдивої інформації, що принизило і надалі принижує її честь і гідність.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 , із урахуванням уточнених вимог, просила визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності та принижує її честь і гідність інформацію, що поширена ОСОБА_2 13 червня 2014 року на мітингу біля приміщення Косівського районного суду, зокрема, що « ОСОБА_4 свою дружину, ОСОБА_1 зробив недієздатною, тому що дружина понабирала купу кредитів», а також стягнути на її користь 700 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що фраза відповідача « ОСОБА_4 свою дружину, ОСОБА_1 зробив недієздатною», є фактичним твердженням ОСОБА_2 , яке знайшло своє підтвердження у судовому засіданні і не є твердженням, яке принижує честь чи гідність позивача. Фраза відповідача: «Чому? Тому, що дружина понабирала купу кредитів», є оціночними судженнями відповідача, тобто висновком, до якого він дійшов, співставивши у сукупності наявність постанови про накладення арешту на нерухоме майно від 16 серпня 2011 року та ухвали Косівського районного суду від 24 червня 2014 року.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що враховуючи положення статті 30 Закону України «Про інформацію», практику Європейського суду з прав людини, висловлювання відповідача, які позивач просить визнати недостовірними та такими, що є наклепом, є оціночними судженнями останнього на підставі фактичних даних, реалізацією відповідачем свободи вираження поглядів, тому ОСОБА_2 не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення таких оціночних суджень, незважаючи, що такі можуть викликати образу, обурення або неспокій ОСОБА_1 .

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У вересні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що висловлювання відповідача є прямим звинуваченням у шахрайстві, сказаним перед громадськістю Косівського району. Вона має чоловіка з яким вже 39 років проживає у шлюбі, народила і виховала двох дітей, допомогла їм отримати вищу освіту, одружила, має вже чотирьох онуків, має авторитет серед односельчан та жителів району здобутий роками у результаті свого ґаздівського та порядного життя.

У грудні 2019 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що диск з відеозаписом не відповідає повноті відеозвернення та не відповідає оригіналу електроносіям на які він надавав відеозвернення.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Обставини встановлені судами

Із постанови про накладення арешту на нерухоме майно від 16 серпня 2011 року, винесеної слідчим СУ УМВС України в Чернівецькій області капітаном міліції Гордаш А. С., під час розгляду матеріалів кримінальної справи № Ю-110099 щодо ОСОБА_1 , встановлено, що 20 жовтня 2006 року ОСОБА_1 , перебуваючи у приміщенні Чернівецької філії кредитної спілки «Християнська злагода», переслідуючи корисливу мету, направлену на заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, уклала кредитним договір та договір застави, у результаті чого отримала кредит на загальну суму 54 000,00 грн, після чого, отриманими грошима розпорядилась на власний розсуд та з моменту отримання кредиту жодних платежів на погашення кредитну не здійснювала, чим завдала кредитній спілці матеріальних збитків у великих розмірах. Вказаною постановою для забезпечення цивільного позову на 1/2 частини будинку, що належить ОСОБА_1 накладено арешт.

Згідно з копією рішення Косівського районного суду від 20 грудня 2011 року, за заявою ОСОБА_4 визнано ОСОБА_1 недієздатною.

Крім цього, у запереченні на позовну заяву ОСОБА_2 підтвердив, що працівники міліції Чернівецької області з постановою про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності приїхали до його господарства для накладення арешту на 1/2 частини будинку, у зв`язку із заборгованістю позивача за кредитними зобов`язаннями.

Ухвалою Косівського районного суду від 24 червня 2014 року у порядку забезпечення позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 454 878,94 грн накладений арешт на майно, що належить відповідачам у межах суми позову.

Згідно з копією відеозапису відеоінтерв`ю ОСОБА_2 від 13 червня 2014 року біля приміщення Косівського районного суду, ОСОБА_2 дослівно сказав: « ОСОБА_4 свою дружину, ОСОБА_1 зробив недієздатною. Чому? Тому, що дружина понабирала купу кредитів».

Нормативно-правове обґрунтування

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом із тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України).

Так, під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи.

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базовихумов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання у право має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя.

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку та дійшов правильного висновку, що висловлювання ОСОБА_2 : « ОСОБА_4 свою дружину, ОСОБА_1 зробив недієздатною. Чому? Тому, що дружина понабирала купу кредитів», не є тією інформацією, яка порушує честь та гідність, оскільки поширена інформація є оціночним судженням. При цьому чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів).Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Спірна інформація є оцінкою дій, висловлювання не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони не містять ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, фраза ОСОБА_2 : « ОСОБА_4 свою дружину, ОСОБА_1 зробив недієздатною. Чому? Тому, що дружина понабирала купу кредитів», є співставленням відповідачем подій, а саме: постанови про накладення арешту на нерухоме майно від 16 серпня 2011 року, ухвали Косівського районного суду від 24 червня 2014 року та рішення Косівського районного суду від 20 грудня 2011 року про визнання ОСОБА_1 недієздатною за заявою її чоловіка ОСОБА_4 .

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді касаційної інстанції, не встановлено.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик