Справа № 317/338/20
Провадження № 2/317/417/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Нікітіна В.В.

при секретарі судового засідання Московкіної І.С.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу) про визнання недійсним договору дарування,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.

Третьою особою в позові зазначено ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу.

В обґрунтування позову позивач зазначила наступне.

Позивачу на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 .

Літом 2005 року до позивача звернувся її син відповідач ОСОБА_2 з питанням укласти договір довічного утримання, за умовами якого він повинен був надавати позивачу послуги по забезпеченню доглядом, харчуванням, грошовою допомогою, утриманням вказаного житлового будинку в належному стані, за що позивач передає синові цей будинок. Оскільки позивач на той час хворіла, отримувала мінімальну заробітну плату, потребувала сторонньої допомоги, вона погодилась на таку пропозицію відповідача.

Позивач надала відповідачу всі документи задля оформлення договору довічного утримання, оскільки вона на той час хворіла. Відповідач повіз позивача до нотаріуса, їй надали на підпис деякі листи, проте, що саме нею було підписано, вона не знала, оскільки повністю довіряла своєму синові. Відтак, текстом правочину її того часу ознайомлено не було.

З того часу відповідач дійсно допомагав позивачу, проте з початку 2019 року ОСОБА_2 допомогу своїй матері майже не надає, оскільки, як він їй пояснив, він не має ані часу, ані коштів, тому мати звернулась до сина з питанням про розірвання договору довічного утримання.

Після хвороби позивача, а саме влітку 2019 року, сторони поїхали до нотаріуса з питанням розірвання договору довічного утримання, проте їм було зазначено, що на теперішній час сторони не можуть розірвати договір, оскільки збіг вже час для цього, також ОСОБА_1 пояснили, що було вчинено саме договір дарування, а не договір довічного утримання. У зв`язку з зазначеним, позивач вимушена була звернутися до суду з цим позовом.

У судове засідання позивач не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі позовні вимоги підтримала в повному обсязі..

Відповідач у судове засідання не з`явився, надав заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнав в повному обсязі та просить розглянути справу без його участі.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, надала письмові пояснення по суті даної цивільної справи, відповідно до яких стверджує, що нею були виконані всі вимоги Закону України «Про нотаріат» від 12.09.1993, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮ України від 13.03.2001 за № 20/5, які висуваються до посвідчення договору дарування жилого будинку, та, керуючись ст. 49 Закону, жодних підстав для відмови у вчиненні вказаної нотаріальної дії в неї не було. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За приписами ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

Жилий будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі Договору дарування, посвідченого Серовською М.В., державним нотаріусом Запорізької районної нотаріальної контори Запорізької області 16.02.1999, за реєстром № 2-110.

Як вбачається з наданого до матеріалів справи копії договору дарування жилого будинку від 14.09.2005, посвідченого Нєлєпіною Н.О., приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області, зареєстровано в реєстрі за № 1230, ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 жилий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8411398 від 21.09.2005, виданого ОП ЗМБТІ, власником жилого будинку АДРЕСА_1 зазначено ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 14.09.2005.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частина 3 ст. 203 ЦК України встановлює, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частина 3 ст. 215 ЦК України передбачає, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правовідносини, пов`язані з визнанням договору недійсним з підстави укладення його під впливом помилки, врегульовані ч. 1 ст. 229 ЦК України, відповідно до якої, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок недбальства, незнання закону чи правильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня волі співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Стаття 744 ЦК України встановлює, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман або помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку з цим у догляді та сторонньої допомоги; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Позивач зазначила, що вона мала на меті укласти договір довічного утримання, оскільки потребувала стороннього догляду та допомоги, а не договір дарування, оскільки є особою похилого віку, жилий будинок АДРЕСА_1 є її єдиним житлом, а отже, нею на день вчинення спірного договору дарування вчинено під впливом помилки і під впливом тяжких обставин, у тому числі через незадовільний стан її здоров`я. Тому при укладенні спірного договору дарування вказаного жилого будинку вона помилилась щодо природи вказаного правочину, прав і обов`язків сторін, які мають істотне значення для чинності правочину, оскільки волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а отже такі обставини підтверджують факт укладення позивачем договору дарування жилого будинку під впливом помилки.

Вищезазначене приводить суд до висновку про обґрунтованість позовних вимог та, відповідно, про наявність підстав для їх задоволення.

При цьому суд констатує, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову у підготовчому засіданні, а тому суд приймає визнання позову відповідачем.

На підставі викладеного, керуючись постановою Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, ст.ст.203,229,717,744 ЦК України, ст.ст.4,12,13,211, 47,258-259,263-265,352,354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання недійсним договору дарування - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 14.09.2005, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Запорізького апеляційного суду через Запорізький районний суд Запорізької області відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя В.В.Нікітін