МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 479/947/19
Провадження № 22-ц/812/570/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 27 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Репушевської О.В., в приміщенні того ж суду о 14:44 год., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Корнацьких" про повернення земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В :

В липні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ "Агрофірма Корнацьких" про повернення земельної ділянки.

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що на підставі рішення Кривоозерського районного суду від 27 квітня 2017 року він успадкував право на земельну частку (пай) після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 свого батька ОСОБА_2 . Скориставшись своїм правом, він виділив земельну частку (пай) в натурі, їй присвоєно кадастровий номер: :02:000:1652, площею 3,3338 га, з місцем розташуванням - в межах Великомечетнянської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області.

За життя його батьком 02 січня 2005 року був укладений договір оренди земельної частки (паю) з ТОВ "Агрофірма Корнацьких" строком на п`ять років, який був зареєстрований в Книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) по Великомечетнянській сільській раді Кривоозерського району Миколаївської області за № 287 від 03 червня 2005 року. Термін дії договору закінчився 03.06.2010 року, але відповідач продовжує користуватися земельною ділянкою не сплачуючи орендну плату, при цьому в добровільному порядку відмовляється повернути йому земельну ділянку.

Вимоги про вирішення спору в позасудовому порядку відповідачем проігноровані.

Посилаючись на вищевказане, просить суд зобов`язати ТОВ "Агрофірма Корнацьких" передати земельну ділянку, розміром 3,3338 га., з кадастровим номером: :02:000:1652, розташовану в межах Великомечетнянської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, йому як власнику відповідно до акту прийому-передачі земельної ділянки в належному агротехнічному стані.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 27 січня 2020 року відмовлено в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Корнацьких" про повернення земельної ділянки.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

На думку апелянта, перебування спірної земельної ділянки у користуванні відповідача підтверджується довідкою Великомечетнянської сільської ради, яка містить інформацію щодо використання вказаної земельної ділянки ТОВ « Агрофірма Корнацьких». Відповідач не спростував вказану довідку та не довів протилежного.

До судового засідання учасники процесу не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що 02 січня 2005 року між ОСОБА_2 та ТОВ "Агрофірма Корнацьких" було укладено договір оренди земельної частки (паю), який був зареєстрований у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) Великомечетнянської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області 03 червня 2005 року за №287 (а.с.10).

Предметом вказаного договору була земельна частка (пай) ОСОБА_2 в колишньому КСП "Гігант" Великомечетнянської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, розміром 3,85 умовних кадастрових гектарів, що посвідчувалась сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії МК №0051936 (реєстраційний №396). Термін дії договору - п`ять років.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 27 квітня 2017 року в цивільній справі №479/99/17 за ОСОБА_1 , в порядку спадкування після смерті батька - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано право на земельну частку (пай) у землі, що перебуває у колективній власності бувшого КСП "Гігант", с. Велика Мечетня Кривоозерського району Миколаївської області, розміром 3,85 в умовних кадастрових гектарах, відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії МК №0051936 , виданого Кривоозерською районною державною адміністрацією 09 лютого 2000 року, реєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №396, належного спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Кривоозерською державною нотаріальною конторою 03 грудня 2002 року.

На підставі вказаного рішення суду головою Кривоозерської районної державної адміністрації 10 листопада 2017 року видано розпорядження №251-р, яким ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельних ділянок (паїв) в натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах території Кривоозерського району Миколаївської області відповідно сертифіката серії МК №0051936 .

Згідно даних витягу з Державного земельного кадастру № НВ-017 від 19 грудня 2017 року державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером: :02:000:1652, розташованої в межах території Великомечетнянської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,3338 га, здійснена відділом у Кривоозерському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області 19 грудня 2017 року.

Право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером::02:000:1652, площею 3,3338 га., з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах території Великомечетнянської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19 лютого 2018 року, що підтверджується даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №181997726 від 23 вересня 2019 року.

Тому суд вважав доведеним, що земельна ділянка з кадастровим номером::02:000:1652, площею 3,3338 га., з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах території Великомечетнянської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, є об`єктом цивільних прав з 19 грудня 2017 року (внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру), а позивач набув права володіти, користуватись та розпоряджатись вказаною земельною ділянкою 19 лютого 2018 року (державної реєстрації права власності на неї).

Також, посилаючись на положення ст.188 ЗК України, ст.ст.5,7 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", п.4 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року №15, суд дійшов висновку, що факт неправомірного використання чужої земельної ділянки встановлюється в результаті її обстеження в порядку, передбаченому Законом України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", Положенням про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року №15, про що має бути складений відповідний акт.

Із довідки Великомечетнянської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області №823 від 07 листопада 2019 року вбачається, що згідно Публічної кадастрової карти України, земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за кадастровим номером - :02:000:1652, площею 3,3338 га., розташована на території, яку використовує АФ "Корнацьких".

Проаналізувавши зазначені обставини та врахувавши положення Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року №15, суд дійшов висновку про те, що довідка сільської ради не є належним і допустимим доказом неправомірного використання спірної земельної ділянки в розумінні ст.81 ЦПК України. Тому у задоволенні позовних вимог відмовив.

Висновки суду відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини в тому числі і зазначеному в тексті рішення.

Так, згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Згідно із частинами першою та другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Ч.1 ст. 1212 ЦК України також передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положеннями ст.116 ЗК України визначено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно положень ч.1 ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

За нормативними положеннями ч.9, ч.10 ст.79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до п.17 Розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Пункт 2.3 Типового договору оренди земельної частки (паю), затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 17 січня 2000 року № 5, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 23 лютого 2000 р. за №101/4322, передбачає, що у разі виділення земельної ділянки на основі земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) зобов`язання сторін припиняються відповідно до чинного законодавства.

При відмові орендаря розірвати договір та припинити користування земельною ділянкою право власника земельної ділянки (орендодавця) на землю підлягає захисту в загальному порядку.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частинами 2-4 статті 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 роз`яснює, що при розгляді спорів про переукладення договорів оренди землі суди повинні враховувати, що згідно з пунктом 2.3 Типового договору оренди земельної частки (паю), затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 17 січня 2000 року № 5, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 23 лютого 2000 року за №101/4322, після виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання державного акта на право приватної власності на землю зобов`язання сторін припиняються відповідно до чинного законодавства. З часу отримання особою державного акта на право приватної власності на землю вона набуває статусу власника земельної ділянки, у зв`язку з чим змінився предмет оренди та статус сторін договору оренди, а тому договір оренди земельної частки (паю) припиняється. Враховуючи вимоги статей 203, 215 ЦК про недійсність правочину, переукладення договору оренди земельної частки (паю) після виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки і одержання власником земельної частки (паю) державного акта на право власності на земельну ділянку можливе лише за наявності волевиявлення на те сторін.

З матеріалів справи вбачається, що 02 січня 2005 року між ОСОБА_2 та ТОВ "Агрофірма Корнацьких" було укладено договір оренди земельної частки (паю), який був зареєстрований у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) Великомечетнянської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області 03 червня 2005 року за №287 (а.с.10).

Предметом вказаного договору була земельна частка (пай) ОСОБА_2 в колишньому КСП "Гігант" Великомечетнянської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, розміром 3,85 умовних кадастрових гектарів, що посвідчувалась сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії МК №0051936 (реєстраційний №396). Термін дії договору - п`ять років.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 27 квітня 2017 року в цивільній справі №479/99/17 за ОСОБА_1 , в порядку спадкування після смерті батька - ОСОБА_2 , визнано право на зазначену земельну частку (пай).

Після цього позивач, скориставшись своїм правом на виділення у натурі земельної частки (паю), в 2017р. виділив земельну ділянку у натурі, їй було присвоєно кадастровий номер - :02:000:1652, а також була здійснена державна реєстрація права власності на дану земельну ділянку.

Згідно п. 2.3 договору оренди від 02 січня 2005 року в разі переходу права власності до інших осіб договір оренди зберігає чинність для нового власника. Після виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки власнику земельної частки(паю) сторони зобов`язані переукласти договір оренди землі відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку та тих самих умовах, що і раніше укладений і може бути змінений лише за згодою сторін. У випадку виділення в натурі (на місцевості) належної орендарю земельної частки договір зберігає чинність та його умови діють протягом усього терміну до переукладення договору оренди землі відповідно до виданого орендодавцю державного акту на право власності.

Новий договір оренди вже земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за кадастровим номером - :02:000:1652, площею 3,3338 га, а не земельної частки (паю) між сторонами не укладався та дана вже сформована земельна ділянка не передавалася відповідачу на підставі акту прийому - передачі як предмет оренди.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця..

Самовільне зайняття земельної ділянки це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними ( ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що з часу закінчення 03 червня 2010р. строку дії договору оренди земельної частки (паю) відповідач продовжує використовувати земельну ділянку без будь-якої правової підстави, не сплачуючи орендної плати.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підтвердження своїх позовних вимог, позивач посилався на довідку Великомечетнянської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області № 823 від 07 листопада 2019 року.

Проте довідка Великомечетнянської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області № 823 від 07 листопада 2019 року, підтверджує тільки місце розташування земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :02:000:1652, площею 3,3338 га., отриманої позивачем у власність, а саме те, що згідно Публічної кадастрової карти України вона розташована на території, яку використовує АФ "Корнацьких".

Однак дана довідка не підтверджує факту саме неправомірного використання земельної ділянки, яка належить на праві власності позивачу і яка є предметом спору у даній справі.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що довідка сільської ради не є належним і допустимим доказом неправомірного використання спірної земельної ділянки в розумінні ст.81 ЦПК України.

Направлені позивачем в 2019р. листи з пропозицією досудового врегулювання спору та повернення земельної ділянки, не містять даних про отримання їх відповідачем. Відповіді на ці звернення позивачем отримані не були.

Як убачається із клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі, відповідач заперечує факт використання спірної земельної ділянки (а. с.38).

Згідно ст. 188 ЗК України державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, а за додержанням вимог законодавства про охорону земель - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Порядок здійснення державного контролю за використанням та охороною земель встановлюється законом.

Таким спеціальним законом є Закон України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", згідно ст. 5 та ст.7 якого державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі та вирішення спірних питань відповідно до закону.

Відповідно до п.1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року №15, державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Згідно п.4 зазначеного Положення Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, організовує та здійснює державний нагляд (контроль):

за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за:

веденням державного обліку і реєстрацією земель, достовірністю інформації про наявність та використання земель;

дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок;

дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю;

дотриманням строків своєчасного повернення тимчасово зайнятих земельних ділянок та обов`язковим здійсненням заходів щодо приведення їх у стан, придатний для використання за призначенням;

дотриманням порядку визначення та відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва;

вживає відповідно до закону заходів щодо повернення самовільно зайнятих земельних ділянок їх власникам або користувачам;

здійснює державний нагляд у сфері землеустрою; а також здійснює інші повноваження, визначені законом.

Із системного аналізу зазначених норм права випливає, що факт неправомірного використання чужої земельної ділянки встановлюється в результаті її обстеження в порядку, передбаченому Законом України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", Положенням про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року №15, про що компетентним органом має бути складений відповідний акт, який і є належним та допустимим доказом неправомірного використання чужої земельної ділянки.

Суду не було надано акту уповноважених на те законом органів обстеження спірної земельної ділянки на предмет її використання, за результатами якого було б встановлено факт використання її саме відповідачем.

Не було надано суду також інших належних та допустимих доказів саме неправомірного використання відповідачем спірної земельної ділянки.

Отже, матеріали справи не містять достатньої кількості безспірних належних та допустимих доказів неправомірного використання відповідачем спірної земельної ділянки після закінчення строку договору оренди до теперішнього часу.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційній скарзі про те, що суд помилково не врахував як належний доказ неправомірного використання відповідачем спірної земельної ділянки, довідку Великомечетнянської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області № 823 від 07 листопада 2019 року, а також про те, що відповідач не спростував зазначену довідку та не довів протилежного, не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення суду.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Тому, враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги фактично відтворюють доводи позовної заяви та містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про задоволення позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 27 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 27 березня 2020 року