Постанова

Іменем України

24 березня 2020 року

м. Київ

справа № 639/4285/18

провадження № 61-1229св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Рибкіна Олена Миколаївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Кіся П. В., Хорошевського О. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Рибкіна Олена Миколаївна, про визнання заповіту недійсним.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 червня 2019 року призначено по справі судово-психіатричну експертизу та провадження по справі зупинене.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції 10 липня 2019 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

Постановою Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 червня 2019 року залишено без змін.

20 листопада 2019 року на адресу Харківського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у вказаній справі.

В обґрунтування заяви вона зазначала, що судом апеляційної інстанції при прийнятті постанови від 31 жовтня 2019 року не були розглянуті та вирішені усі питання, які були поставлені в апеляційній скарзі.

З посиланням на частину третю статті 270 ЦПК України просила суд апеляційної інстанції постановити додаткове рішення до постанови Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року відмовлено в прийнятті додаткового рішення до постанови Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року в цій справі.

Відмовляючи у прийнятті додаткового рішення суд апеляційної інстанції виходив з того, що постанова Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року в цій справі не містить недоліків у розумінні визначених у статті 270 ЦПК України підстав для ухвалення додаткового рішення, є повною, тому відсутні передбачені у зазначеній нормі цивільного процесуального законодавства підстави для задоволення заяви ОСОБА_2 про прийняття додаткового рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм процесуального права просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції. Визнати дії посадової особи ОСОБА_3 по реєстрації надісланого поштою письмового правочину без посвідченого нотаріусом підпису заявника та за відсутності обов`язкових додатків для сторін - пособництвом у дискримінації конституційного права на справедливий та неупереджений суд незаконними. Визнати дії судді Баркової Н.В по відкриттю судового провадження по нікчемному правочину позову про скасування заповіту, що надійшов до суду поштою від не ідентифікованої нотаріусом та судом особи - без довідки нотаріуса про посвідчення факту, що фізична особа є живою, непроведення суддею перевірки цивільної дієздатності та цивільної правоздатності позивача у суді та без надання належних доказів родинного зв`язку - дискримінаційними та незаконними. Вчинити позитивні дії по протидії прямій дискримінації з боку посадових осіб Жовтневого районного суду міста Харкова ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - визнати позов від неідентифікованої належними документами померлої особи ОСОБА_1 та без доказів родинного зв`язку для оскарження заповіту спадкодавця - завідомо безпідставним, з ознаками зловживання правом. Визнати прийняття до канцелярії суду та реєстрацію позову, що надійшов поштою - із неідентифікованим нотаріусом підписом та без обов`язкових додатків для сторін незаконним з ознаками пособництва у шахрайстві групі осіб та повідомити про кримінальне правопорушення посадових осіб Жовтневого районного суду міста Харкова до правоохоронних органів. Передати заяву про вчинені корупційні порушення та порушення, пов`язані із корупцією посадовими особами на виконанні функцій держави Жовтневого районного суду м. Харкова до НАБУ для вжиття заходів до посадових осіб, причетних до злочинної схеми квартирних шахраїв із використанням службового становища.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Жовтневого районного суду міста Харкова.

28 лютого 2020 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не повно досліджено матеріали та обставини справи. Вказує про конфлікт інтересів колегії суддів суду апеляційної інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що 09 серпня 2018 року позивач ОСОБА_1 , посилаючись на те, що він є спадкоємцем за правом представлення після смерті своєї бабусі, ОСОБА_6 , який прийняв спадщину шляхом звернення до нотаріуса із відповідною заявою, звернувся до суду першої інстанції з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просить суд визнати заповіт, складений від імені ОСОБА_6 на користь відповідача ОСОБА_2 та посвідчений 18 грудня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Рибкіною О. М., зареєстрований в реєстрі за № 276 - недійсним.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 вересня 2018 року позов прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, яка призначена до розгляду в підготовчому засіданні.

Під час підготовчого провадження представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Лисиченко С. М. було подано до суду клопотання про призначення у даній цивільній справі посмертної судово-психіатричної експертизи спадкодавця ОСОБА_6 .

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 червня 2019 року було призначено по справі судово-психіатричну експертизу та провадження по справі зупинено.

При вирішенні питання щодо відкриття апеляційного провадження по скарзі ОСОБА_7 , ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року, з урахуванням ухвали Харківського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року про усунення недоліків щодо змісту скарги, було відкрито апеляційне провадження лише щодо оскарження ОСОБА_2 ухвали Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 червня 2019 року про призначення експертизи та зупинення провадження у справі. Повернуто апеляційну скаргу ОСОБА_2 в частині оскарження ухвали Жовтневого районного суду міста Харкова про відкриття провадження у справі від 21 вересня 2018 року.

Постановою Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 червня 2019 року залишено без змін.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Отже, розгляд касаційної скарги у цій справі здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Положення частини першої статті 2 ЦПК України передбачають, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

У § 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 04 грудня 1955 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічні правові висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах містяться в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема з: 1) вступної частини; 2) описової частини; 3) мотивувальної частини із зазначенням: а) встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; б) доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; в) мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу; г) чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; ґ) висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції; 4) резолютивної частини.

Згідно із частиною першою статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та інше) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Аналогічний висновок зроблений в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 05 вересня 2018 року у справі №278/4583/13-ц.

Статтею 270 ЦПК України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

У постанові Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року апеляційний суд, діючи у визначених ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року межах апеляційного провадження дослідив усі вимоги щодо оскарженої ухвали суду першої інстанції від 21 червня 2019 року, наведені в цьому контексті аргументи скаржника, які мають юридичне значення для її розгляду, та надав відповідне мотивування своїх висновків, з посиланням на норми матеріального та процесуального права, а тому обґрунтовано дійшов висновку про відмову в ухваленні додаткового рішення у цій справі.

Посилання на наявність корупційних правопорушень, на які покликається ОСОБА_2 , не є предметом касаційного перегляду, оскільки відповідно до частини другої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновку суду апеляційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильного висновку суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська