Ухвала

27 березня 2020 року

м. Київ

справа № 200/13958/16-ц

провадження № 61-4636ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення суми боргу,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення суми боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 12 жовтня 2007 року між

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 й ОСОБА_5 укладені договори позики, посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Білоконь Р. В. та зареєстровані в реєстрі за № 1719, 1720 та 1723, відповідно до умов яких останні отримали грошові кошти у сумі по 50 000 грн кожний зі строком повернення до 12 жовтня 2012 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договорами позики, між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладений договір поруки, відповідно до умов якого останні зобов`язався відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі нарахованих штрафних санкцій.

Посилаючись на те, що у зазначений термін відповідачі борг не повернули, ОСОБА_6 також відмовляється від сплати грошових коштів у вигляді штрафних санкцій, ОСОБА_2 просив суд стягнути з

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 суму боргу у розмірі 100 045,28 грн з кожного та 50 045,28 грн штрафних санкцій з поручителя.

Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська

від 02 вересня 2016 року (у складі судді Женеску Е. В.) позов

ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 50 000 грн та суму штрафних санкцій у розмірі 50 045,28грн, з яких:

3 % річних - 5 700 грн; інфляційні нарахування - 44 345,28 грн, всього 100 045,28 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 50 000 грн та суму штрафних санкцій у розмірі 50 045,28 грн, з яких:

3 % річних - 5 700 грн, інфляційні нарахування - 44 345,28 грн, всього 100 045,28 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 50 000 грн та суму штрафних санкцій у розмірі 50 045,28грн, з яких:

3 % річних - 5 700 грн; інфляційні нарахування - 44 345,28 грн, всього 100 045,28 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року

(у складі колегії суддів: Лаченкової О. В.) рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року залишено без змін.

06 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року, в якій заявник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову у цій даній справі є стягнення суми боргу, тобто ціна позову становить 350 181,12 грн (100 045,84 грн х 3 + 50 045,28 грн) грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 250 =

525 500 грн).

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Отже, справа є незначної складності, тому є малозначною відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином

(рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Разом з тим, Верховним Судом досліджено та взято до уваги предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Одночасно суд роз`яснює вимоги пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення суми боргу відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

А. І. Грушицький

В. В. Сердюк