П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2020року м. Київ

Справа № 761/17574/19
Провадження: № 22-ц/824/4258/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,
суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_1

на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Пономаренко Н.В.,

у справі за позовом військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до наказу командира військової частини № 274 від 26.12.2016 солдат ОСОБА_2 був призначений на посаду водія 3-го автомобільного відділення 1-го автомобільного взводу автомобільної роти. Відповідно до наказу командира частини № 71 від 10.02.2017 про закріплення транспортних засобів за водіями частини на 2017 рік за ОСОБА_2 був закріплений службовий автомобіль «ДеоЛанос» військовий номер НОМЕР_2 , який є власністю держави.30.12.2017 року в місті Києві по вул. Глибочицькій 12, ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «ДеоЛанос» військовий номер НОМЕР_2 , при здійсненні повороту ліворуч не надав дорогу автомобілю Фольксваген державний номерний знак НОМЕР_3 , що рухався в зустрічному напрямку, в результаті чого здійснив з ним зіткнення. В результаті даної ДТП обидва автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 05.02.2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.Згідно звіту № 2633 від 25.01.2018 вартість відновлювального ремонту автомобіля DaewooLanos реєстраційний номер НОМЕР_2 склала 148 987,01 гривень (включаючи ПДВ на запасні частини, матеріали пофарбування).
За вказаних обставин, посилаючись на вимоги ст. 1166 ЦК України та на п.13 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим Постановою ВРУ від 23.06.1995 року, військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України просила стягнути з відповідача 148 987,01грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2019 року позов військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 870,80 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 768,40 грн судового збору.
В іншій частині позову відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, командир військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_1 20 січня 2020 року подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що відповідно до п 1 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою ВРУ від 23.06.1995 року, військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, у разі: умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій, тобто, підставою такого відшкодування є завдання матеріальної шкоди державі з вини військовослужбовця. Також зазначав, що 03.10.219 року прийнятий Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», згідно якого підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірними рішеннями, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 14 лютого 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше став розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідно до вимог ст. 360 ЦПК України ОСОБА_2 не скористався.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, згідно витягу з наказу від 26.12.2016 року командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 призначено солдата ОСОБА_2 (2-2016), стрільця навчальної роти - водієм 3-го автомобільного відділення 1-го автомобільного взводу автомобільної роти (а.с.32).
За ОСОБА_2 закріплено легковий автомобіль Део «Ланос», кузов № НОМЕР_4 , військовий номерний знак НОМЕР_2 , та останнього призначено основним водієм 3-го автомобільного відділення 1-го автомобільного взводу автомобільної роти (а.с.33).
Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 05.02.2018 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП (а.с.30).
Згідно звіту №2633/15 від 25.01.2018 про оцінку вартості (розміру) збитків, спричинених пошкодженням транспортного засобу, вартість відновлювального ремонту автомобіля DaewooLanos реєстраційний номер НОМЕР_2 становить 148 987,01 гривень (включаючи ПДВ на запасні частини, матеріали пофарбування) (а.с.39-48).
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що майнова шкода, завдана внаслідок ДТП, яка сталася 30.12.2017 року з вини відповідача під час проходження ним військової служби, а відтак наявні підстави для застосування пунктів 7 та 10 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, що затверджене Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР, згідно яких на відповідача покладається обмежена матеріальна відповідальності у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення, що складає 870, 80 грн. Також суд вважав, що підстави для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності позивачем не доведено, а судом не встановлено.

Колегія судів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.
Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України, установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

При визначення предметної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 15 частини першої статті 3 КАС України у редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції).

Відповідно до частини статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Зазначеними нормами права прямо передбачено, що військова служба є публічною службою.

Підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами визначено Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР (далі Положення).

Відповідно до пункту 10 Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення.
За змістом пункту 2 Положення військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами.
У пункті 3 Положення передбачено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди.
У пунктах 10-12 Положення передбачені підстави обмеженої матеріальної відповідальності.
У пунктах 13-15 Положення - підстави повної та підвищеної матеріальної відповідальності.
У разі якщо до прийняття рішення про стягнення матеріальної шкоди винну в її заподіянні особу було звільнено в запас чи у відставку або така особа вибула з військової частини, командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди (пункт 31 Положення).
У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 , проходив військову службу, що відноситься до публічної служби, і як матеріально відповідальна особа внаслідок ДТП завдав шкоду державі в особі військової частини у період здійснення ним повноважень, пов`язаних з виконанням завдань і функцій військовослужбовця.

У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.
Водночас встановлення правомірності дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця передбачене в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Цей спір підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної (публічної) служби.
Саме такого правового висновку дійшли Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 (провадження № 11-892апп18) та Верховний Суд у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 522/16964/15.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення суду першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених ст. 255 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 377 ЦПК України визначено, що порушення правил юрисдикції загальних судів є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, незалежно від доводів апеляційної скарги.

Якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (ч. 1 ст. 256 ЦПК України).

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням правил юрисдикції загальних судів, а тому відповідно до вимог названих вище норм процесуального закону підлягає скасуванню апеляційним судом із закриттям провадження в даній цивільній справі, а розгляд даної справи, за правилами КАС України, віднесено до адміністративного суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ.

Керуючись ст.ст. 255, 367, 368, 374, 377, 381-382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2019 року скасувати.

Провадження у справі у справі за позовом військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до ОСОБА_2 про стягнення коштів закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль