Ухвала

25 березня 2020 року

м. Київ

справа № 295/13474/18

провадження № 61-4993ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи «Обласна клінічна лікарня імені О. Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради, правонаступником якої є Комунальне некомерційне підприємство «Обласна клінічна лікарня імені О. Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради, про поновлення на роботі та виплату середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до Комунальної установи «Обласна клінічна лікарня імені О. Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради, правонаступником якої є Комунальне некомерційне підприємство «Обласна клінічна лікарня імені О. Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради, про поновлення на роботі та виплату середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що із 28 лютого 2013 року працювала завідуючою складом відділу матеріально-технічного постачання інженерно-господарської служби Комунальної установи «Обласна клінічна лікарня імені О. Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради. Наказом від 13 вересня 2018 року № 560-ос/тр «Про розірвання трудового договору у зв`язку із скороченням штату працівників» звільнена з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Таке звільнення вважає незаконним, оскільки вона має переважне право на залишення на роботі на підставі Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Із урахуванням наведених обставин, позивач просила суд визнати незаконним та скасувати наказ головного лікаря Комунальної установи «Обласна клінічна лікарня імені О.Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради Леськіва Б. Б. від 13 вересня 2018 року № 560-ос/тр; поновити її на посаді завідуючої складу відділу матеріально-технічного постачання інженерно-господарської служби Комунальної установи «Обласна клінічна лікарня імені О. Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради із 14 вересня 2018 року та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03 вересня 2019 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ головного лікаря Комунальної установи «Обласна клінічна лікарня імені О. Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради Леськіва Б. Б. від 13 вересня 2018 року № 560-ос/тр про звільнення ОСОБА_1 ; поновлено ОСОБА_1 на посаді завідуючої складу відділу матеріально-технічного постачання інженерно-господарської служби Комунальної установи «Обласна клінічна лікарня імені О. Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради із 14 вересня 2018 року; стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 13 вересня 2018 року по 19 березня 2019 року у сумі 22 338,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача відповідач не дотримався вимог трудового законодавства щодо процедури самого звільнення, також ним не взято до уваги положення Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», згідно з пунктами 2, 7 статті 20 якого переважне право залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі при ліквідації, реорганізації або перепрофілюванні підприємства, установи, організації, скороченні чисельності або штату працівників, а також на працевлаштування.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна лікарня імені О. Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради задоволено. Рішення Богунського районного суду м. Житомирі від 03 вересня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідачем не порушено вимог законодавства України при звільненні позивача. За результатами проведеної відповідачем оцінки кваліфікації та продуктивності праці усіх працівників, які займали таку ж посаду, яка підлягала скороченню, кваліфікація та продуктивність праці позивача виявилася більш низькою ніж у інших працівників. При цьому переважне права позивача на залишення на роботі на підставі Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не може бути застосовано, оскільки при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці у першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню.

11 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Житомирського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана 11березня 2020 року, тому вона підлягає розгляду відповідно до положень ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судового рішення. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконала вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи «Обласна клінічна лікарня імені О. Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради, правонаступником якої є Комунальне некомерційне підприємство «Обласна клінічна лікарня імені О. Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради, про поновлення на роботі та виплату середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак