Справа № 638/3118/20
Провадження № 2/638/2857/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2020 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого Аркатової К.В.,

секретаря Рижикової В.Г.,

розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в:

Позивачі звернулись до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 . Свої вимоги обґрунтовують тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності належить вищевказана квартира в якій також зареєстрований їх син - ОСОБА_3 . Відповідач не проживає у квартирі 5 років, не сплачує комунальні послуги, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має.

У судове засідання сторони не з`явились, представник позивачів надав заяву про слухання справи за їх відсутності та задоволення позовних вимог, відповідача надав нотаріально завірену заяву про визнання позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

У відповідності до ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 23.08.2002 року (АЕК №139159), витягу з Державного реєстру речових прав позивачі є власниками квартири АДРЕСА_1 . З матеріалів справи вбачається, що у вказаній квартирі зареєстрований ОСОБА_3 , який є їх сином. В нотаріально посвідченій заяві про визнання позовних вимог відповідач зазначає, що з червня 2015 року на постійній основі проживає у Російській Федерації та початку 2019 року отримав громадянство відповідної країни, в квартирі не проживає, участі в утриманні не бере, комунальні платежі не сплачує.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право». Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Згідно Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року, згода на обов`язковість якої надана Законом України від 10.01.2002 року «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів», ця Конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються нотаріальні акти. Однак ця Конвенція не поширюється: a) на документи, складені дипломатичними або консульськими агентами; б) на адміністративні документи, що мають пряме відношення до комерційних або митних операцій.

У відповідності до ст. 2 Конвенції кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Для цілей цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки формальна процедура, що застосовується дипломатичними або консульськими агентами країни, на території якої документ має бути представлений, для посвідчення автентичності підпису, в якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ.

Згідно ст. 3 Конвенції єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації.

Отже, під легалізацією розуміється формальна процедура, якою є проставлення передбаченого статтею 4 Конвенції апостилю компетентним органом держави, в якій документ був складений. Оскільки Російська Федерація є Договірною державою, яка приєднана до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, якими є нотаріальні акти, суд приймає за належний доказ отрмиану заяву відповідача.

Відповідно до положень ч.ч.1,4 ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України особі належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1ст. 383 ЦК України власник власника житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 391 ЦП України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" застосовуючи положення статті 391 ЦК України , відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» , визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідачем не оспорюється факт не проживання у квартирі позивача понад 4 роки.

Враховуючи викладене, позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягаю задоволенню.

Керуючись ст.ст. 317, 319, 383, 386, 391, 405ЦК України, ст.ст.4, 6, 10, 12, 13, 81-83,95, 141, 263-264, 268, 280-282 Цивільно-процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (зареєстрована: АДРЕСА_2 , фактично проживає: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (зареєстрований: АДРЕСА_2 , фактично проживає: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ ЦПК України цей строк продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Головуючий