Справа № 459/3706/18
Провадження № 2/459/111/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2020 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Новосада М.Д.

з участю секретаря судового засідання Козак І.Я.

представників відповідача Божкова Т.І., Царюка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Червонограді за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного концерну «Укроборонпром» про стягнення зарплати,-

В С Т А Н О В И В :

10.12.2018 р. позивач звернувся у суд з позовом до відповідача, у якому просить стягнути з відповідача: 1) нараховану, але не виплачену заробітну плату, а саме - допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за травень 2017 р. в розмірі 3 014,09 грн.; 2) середній заробіток за час затримки розрахунку по день винесення судового рішення, що на день звернення до суду складає 419 210,79 грн.

В обґрунтування позову послався на те, що 07 травня 2012 року працював на посаді провідного юрисконсульта управління претензійно-позовоної роботи юридичного департаменту ДК «Укроборонмпром», а з 16 червня 2014 року його було переведено на посаду начальника відділу судової роботи управління претензійно - позовної роботи юридичного департаменту Концерну. 18 травня 2017 року він звернувся до ДК «Укроборонмпром» із заявою про звільнення з роботи з 19 травня 2017 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням Концерном законодавства про працю. Листом від 22 травня 2017 року за підписом т.в.о. Генерального директора ДК «Укроборонпром» йому було відмовлено у розірванні трудового договору. У подальшому, наказом відповідача №129-ОС від 25 липня 2017 року його було звільнено з роботи за прогул. Зі змісту довідки про нарахування заробітної плати за період з 01.01.2017 р. по 31.07.2017 р., в які відображено види й розміри нарахувань, період за який такі нарахування здійснювались їх розміри і також факти виплат, вказано про виплату йому у квітні 2017 року, зокрема, суми в розмірі 8 052, 63 грн. середньої заробітної плати за 6 днів відрядження. Однак у відрядженні в квітні 2017 р. він перебував лише один робочий день та не добув запланований термін до кінця через хворобу. 24.04.2017 р. йому було виплачено 5600,00 грн. для поточних витрат на відрядження. На кінець квітня 2017 р. за ним обліковано борг у розмірі 5 600,00 грн. На початок травня 2017 р. за ним обліковано борг у розмірі 4 535,49 грн.. Загалом за травень 2017 р. йому нараховано 9 724,61 грн. допомоги за період тимчасової непрацездатності, з яких було утримано 6 710,52 грн. попередньо здійсненого нарахування середнього заробітку за 5 днів відрядження. Таким чином на кінець травня 2017 р. йому підлягала виплаті сума в розмірі 3 014,09 грн., однак вказана сума коштів, не була ані утримана відповідачем для погашення боргу, ані виплачена йому. Зазначає, що в той же час борг в сумі 4 535,49 грн. відповідач обліковував за ним і в червні 2017 р. та утримав з нього вказану суму при звільненні з роботи у липні 2017 р. Після виявлення вказаних фактів він звернувся до АТ «Укрексімбанк», в якому він отримував заробітну плату під час роботи у відповідача, та отримавши відповідну виписку побачив, що допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за травень 2017 р. у розмірі 3 014,09 грн. відповідач йому так і не виплатив. Таким чином відповідач у травні 2017 р. нарахував йому до виплати вказану вище суму, проте вказані кошти не були виплаченими та не були включеними у розрахунок при звільненні з роботи, що свідчить про не повний розрахунок, що є порушенням ст. 116 КЗпП України. З урахуванням наведеного просить позов задовольнити.

10.01.2019 р. пердставник відповідача подав в суд відзив на позовну заяву в якому просив у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що в день звільнення позивача (25.07.2017 р.) розрахунок з ним проведено повністю, з виплатою всіх належних йому сум. Обставини звільнення позивача та відповідний розрахунок із ним були предметом дослідження під час розгляду судової справи №761/23311/17. Так, на кінець травня 2017 р. за позивачем обліковано борг у розмірі 5 600,00 грн. (залишок авансу на відрядження, який підлягав поверненню відповідачу, у зв`язку із невиконанням позивачем завдання на відрядження), та нараховано дохід у розмірі 3 014,09 грн.. Із вказаних сум утримано обов`язкові платежі на загальну суму 1949,58 грн., відтак позивачу належало до сплати 1064,51 грн.. Таким чином на кінець травня 2017 р. за позивачем залишився борг перед відповідачем у розмірі 4 535,49 грн. (5600,00 грн. - 1064,51 грн.), у зв`язку з чим відсутні підстави для виплати йому нарахованих 3 014,09 грн.. Ствердив, наведені факти свідчать про безпідставність позовних вимог.

Ухвалою від 17.12.2018 р. судом було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

03.09.2019 року підготовче провадження закрито, розгляд справи призначався на 15.11.2019 р., проте таке за клопотання позивача було відкладено на 20.03.2020 р.

Позивач будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явився, відповідно до заяви від 15.11.2019 р. фактично не заперечив щодо розгляду справи у його відстуності.

Представники відповідача у судовому засіданні щодо задовлення позову заперечили та суду пояснили, що обставини звільнення позивача та відповідний розрахунок із ним були предметом дослідження під час розгляду іншої судової справи №761/23311/17 у Шевченківському районному суді м. Києва, а в подальшому судами апеляційної та касаційної інстанцій. Твердження позивача щодо ненарахування йому відповідних коштів не відповідає дійсності. Зазначають, що позивач був у відрядженні, отримав аванс, захворів і в подальшому звіту про відрядження не подав. Нарахування позивачеві доходу у розмірі 3 014,09 грн. було проведено без відрахування обов`язкових платежів, після проведення яких останньому належало до сплати 1064,51 грн., при цьому беручи до уваги наявну в нього заборгованість у розмірі 5 600,00 грн. сплачених за відрядження, різниця заборгованості позивача на кінець травня 2017 р. дорівнювала 4 535,49 грн., у зв`язку з чим були відстуні підстави для виплати позивачеві нарахованих у травні 2017 р. коштів. Вважають, що позивачу нічого не належить до виплати.

Вислухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини спору та оцінивши наявні докази у справі, суд прийшов на наступного висновку.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах, з 07 травня 2012 року був призначений на посаду провідного юрисконсульта управління претензійно-позовної роботи юридичного департаменту Державного концерну «Укроборонпром», а 16 червня 2014 року позивач був переведений на посаду начальника відділу судової роботи управління претензійно-позовної роботи (копія трудової книжки серії АВ №729143 від 07.05.20212 р.)

Наказом Державного концерну «Укроборонпром» від 25 липня 2017 року № 129-ОС «Про звільнення ОСОБА_1 », позивача було звільнено 25 липня 2017 року за прогул, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, з виплатою всіх належних сум, що належать йому від підприємства, на день звільнення.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Слід зазначити, що преюдиційний характер для справи має: рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04.05.2018 р. (справа №761/23311/17), яке залишено без змін постановами Апеляційного суду м. Києва від 13.09.2018 р. та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.01.2020 р., яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДК «Укроборонпром» про розірвання трудового договору та стягнення заробітної плати відмовлено; постанова Львівського апеляційного суду від 03.10.2019 р. (справа №459/3226/18), якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДК «Укроборонпром» про визнання незаконним наказу про звільнення в частині формулювання причини, підстав та дати звільнення, стягнення заробітної плати відмовлено.

Підставами спору у вказаних вище судових справ було порушення відповідачем вимог законодавства про працю та оплату праці стосовно ОСОБА_1 , проте в ході судового розгляду справ відповідні доводи та міркування позивача не знайшли свого підтвердження.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач знову посилається на порушення відповідачем законодавства про працю а саме нездійснення повного розрахунку на час звільнення, проте такі посилання не знайшли свого підтвердження.

Так, відповідно до довідки про нарахування заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01.01.2017 р. по 31.07.2017 р. та розрахункових листів за період травня-липня 2017 р. вбачається наступне: у квітні 2017 р. позивачу нараховано заробітну плату у розмірі 25 544,88 грн. (17 447,37 грн. окладу, 8 052,63 грн. заробітної плати за період відрядження (6 днів), 44,88 грн. індексації заробітної плати), та з відрахуванням обов`язкових платежів виплачено - 25 908,18 грн. (10 804,00 грн., 5 600,00 грн., 9504,18 грн.).

В силу вимог ч.1 ст. 127 КЗпП України, відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості

Беручи до уваги те, що позивач завдання на відрядження не виконав, звіту про відрядження не подав, аванс на відрядження який був йому виплачений у розмірі 5 600,00 грн. відповідачу не повернув, таким чином на кінець квітня 2017 р. за ним обліковано борг у розмірі 5 600,00 грн..

У травні 2017 р. позивачу нараховано 3 014,09 грн. (9 724,61 грн. нарахованої допомоги за період хвороби - 6 710, 52 грн. утриманої заробітної плати за невідбуті дні відрядження (5 днів).

На думку позивача, відповідач допустив порушення вимог законодавства про працю, оскільки на час звільнення не виплатив йому нарахованих у травні 2017 р. 3 014,09 грн. допомоги у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю, проте такі міркування є хибними з огляду на наступне.

З нарахованого позивачу доходу (3 014,09 грн.) у травні 2017 р. утримано обов`язкових платежів на суму 617,89 грн. (542,54 грн. податку на доходи фізичних осіб, 45, 21 грн. військового збору, 30,14 грн. профспілкового внеску).

Крім того, згідно п. 3 Порядку складання Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 841 від 28.09.2015 р., звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт (далі - Звіт), подається до закінчення п`ятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку завершує таке відрядження або завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок податкового агента платника податку, що надав кошти під звіт. За наявності надміру витрачених коштів така сума повертається платником податку в касу або зараховується на банківський рахунок особи, що їх видала, до або при поданні зазначеного Звіту.

Якщо платник податку не повертає суми надміру витрачених коштів протягом звітного місяця, на який припадає граничний строк (до закінчення третього або п`ятого, а в окремих випадках десятого чи двадцятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку завершує відрядження або завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок податкового агента платника податку, що надав кошти під звіт), то така сума, розрахована з урахуванням пункту 164.5 статті 164 розділу IV Кодексу, підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб відповідно до пункту 167.1 статті 167 розділу IV Кодексу за рахунок будь-якого оподатковуваного доходу (після його оподаткування) за відповідний місяць. У разі недостатності суми доходу - за рахунок оподатковуваних доходів наступних звітних місяців до повної сплати суми такого податку.

Згідно пп.170.9.1 п.170.9 ст. 170 Податкового кодексу України, за відсутності зазначених відповідних підтвердних документів сума добових включається до оподатковуваного доходу платника податку.

Таким чином, сума виданого авансу на відрядження у розмірі 5 600,00 грн., була включена до оподаткованого доходу за травень 2017 р., і на неї нараховано податок у розмірі 1 331,69 грн. (1 229,25 грн. податку на доходи фізичних осіб, 102, 44 грн. військового збору).

З урахуванням наведеного, позивачу у травні 2017 р. підлягало виплаті - 1064,51 грн. (9 724,61 грн. нарахованої допомоги за період хвороби - 6 710, 52 грн. утриманої заробітної плати за невідбуті дні відрядження (5 днів) - 1949, 58 грн. утриманих обов`язкових платежів(617,89 грн. + 1 331,69 грн.).

Проте, з урахуванням існуючої заборгованості позивача перед відповідачем на початок травня 2017 р. у розмірі 5 600,00 грн. та суму, що підлягала до сплати у розмірі 1 064,51 грн. на кінець місяця, борг позивача перед відповідачем на кінець травня 2017 р. становив - 4 535,49 грн. (5 600,00 грн. - 1 064,00 грн.), а тому у відповідача були відсутні підстави для виплати позивачеві нарахованих в травні 2017 р. 3 014,09 грн..

Слід зазначити, що борг позивача перед відповідачем у розмірі 4 535,49 грн. був утриманий 25 липня 2017 року під час остаточного розрахунку з останнім.

Відповідно до ч.1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У частині 1 статті 117 КЗпП України зазначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу.

Оцінюючи вказані вище розрахунки всіх нарахованих і утриманих з ОСОБА_1 сум за квітень-липень 2017 р. з точки зору допустимості та належності, суд враховує, що такі були проведені за відповідними формулами, належним чином обґрунтовані та мотивовані, відповідають даним бухгалтерського обліку. У свою чергу, в процесі розгляду справи не здобуто жодних доказів, які ставлять під сумнів математичні розрахунки наведені відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовної вимоги про стягнення з відповідача у його користь нарахованої але не виплаченої заробітної плати, оскільки станом на день звільнення позивача, останньому виплачено всі суми, що належали йому від підприємства. Таким чином, похідна позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 12,13, 81, 141, 200, 206, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Державного концерну «Укроборонпром» (37854297, вул. Дегтярівська, 36, м.Київ) про стягнення зарплати - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 24.03.2020 р.

Суддя: М. Д. Новосад