ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1586/20 Справа № 202/1598/19 Суддя у 1-й інстанції - Мачуський О. М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області,

на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, про захист честі, гідності та відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, про захист честі, гідності та відшкодування шкоди, в якому просила визнати недостовірною, такою, що ганьбить її честь та гідність, інформацію, яка викладена в листі Слідчого відділення Чечелівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Чеченко Сергія Олександровича № 45.6/1837-4-4 від 13.02.2019 на ім`я В.о . начальника ГУ ДФС у Дніпропетровській області Томчук О.В. а саме, те що: «особа яка вчинила кримінальне правопорушення - ОСОБА_1 »; « ОСОБА_1 переховується від органів досудового розслідування».

Крім того, позивач просить зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області спростувати поширену недостовірну інформацію у такий же спосіб у який вона була поширена не пізніше десяти днів з дня набрання рішення суду законної сили.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що поширена у такий спосіб відповідачем інформація не відповідає дійсності, порушує права, свободи, ганьбить честь та гідність позивача, оскільки станом на дату поширення інформації вона жодним чином не переховувалась від органів досудового слідства та не могла вважатись особою, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Крім того, у зв`язку з поширенням недостовірної інформації, просила стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області суму у розмірі 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої душевними стражданнями пов`язаними з безпідставними негативними твердженнями, викладеними в листі (а.с. 2-9).

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 вересня 2019 року заявлені позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недостовірною, такою, що порушує честь та гідність ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інформацію, викладену в листі слідчого Слідчого відділення Чечелівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Чеченко Сергія Олександровича від 13.02.2019 року №45.6/1837-4-4 на ім`я В.о. начальника ГУ ДФС у Дніпропетровській області Томчук О.В., а саме: «особа яка вчинила кримінальне правопорушення - ОСОБА_1 »; « ОСОБА_1 переховується від органів досудового розслідування».

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській не пізніше 10 днів з дня набрання рішенням суду законної сили, спростувати недостовірну інформацію про ОСОБА_1 , поширену у листі слідчого Слідчого відділення Чечелівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Чеченко Сергія Олександровича від 13.02.2019 року №45.6/1837-4-4, шляхом направлення на адресу ГУ ДФС у Дніпропетровській області відповідного листа під заголовком «Спростування», наступного змісту: «Інформація викладена у листі слідчого Слідчого відділення Чечелівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Чеченко Сергія Олександровича від 13.02.2019 року № 45.6/1837-4-4 про те. що «особа яка вчинила кримінальне правопорушення - ОСОБА_1 » та те. що « ОСОБА_1 переховується від органів досудового розслідування», станом на день її поширення є недостовірною.».

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 500,00 гривень.

Вирішено питання шодо розподілу судових витрат.

В іншій частині позову відмовлено /а.с. 207-208, 211-218/.

ГУНП в Дніпропетровській області з рішенням суду не погодилося та подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити у задоволені заявлених позовних вимог, в іншій частині рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та порушено норми матеріального та процесуального права /а.с. 220-234/.

ОСОБА_1 не скористалась своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 вересня 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 3, 28 Конституції України визнано честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також проголошене право кожного на повагу до його гідності.

Статтями 297, 299 ЦК України закріплено право фізичної особи на повагу до її гідності та честі, недоторканість ділової репутації.

Відповідно до ч. 3 ст. 277 ЦК України, негативна інформація про особу вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Зокрема, відповідно до ч. 2 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під поширенням інформації слід розуміти: викладення в листах, адресованих іншим особам.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що поширена у листі інформація є недостовірною, оскільки використані фрази «особа яка вчинила кримінальне правопорушення - ОСОБА_1 »; « ОСОБА_1 переховується від органів досудового розслідування» не відповідають дійсності та створюють негативне враження щодо неї.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва НОМЕР_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 27 серпня 2016 зареєстрували шлюб, про що Бабушкінським районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області складено актовий запис № 424. Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_6 .

Відповідно до Витягу з ЄРДР кримінальне провадження №0001837 зареєстровано 26.10.2018 за ч. 1 ст. 296 КК України за заявою ОСОБА_7 щодо хуліганських дій ОСОБА_1 16.10.2018 року під час перебування у ветеринарній клініці «На рабочей» за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Довідки № 80/04-36-04-02-13 від 05.03.2019 виданою Управлінням персоналу Головного управління ДФС у Дніпропетровській області ОСОБА_4 з 05.11.2018 працює в Головному управлінні ДФС у Дніпропетровській області на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ четвертого оперативного відділу оперативного управління.

Згідно листа № 45.6/1837-4-4 від 13.02.2019 на ім`я В.о . начальника ГУ ДФС у Дніпропетровській області Томчук О.В. слідчим Слідчого відділення Чечелівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Чеченко Сергієм Олександровичем повідомлена інформація по кримінальному провадженні № 0001837, зокрема, те що: «особа яка вчинила кримінальне правопорушення - ОСОБА_1 »; « ОСОБА_1 переховується від органів досудового розслідування».

Факт направлення зазначеного листа та отримання його адресатом, сторонами не оспорювався.

Вирішуючи питання, про достовірність та визначаючи характер поширеної щодо позивача інформації в листі № 45.6/1837-4-4 від 13.02.2019 на ім`я В.о. начальника ГУ ДФС у Дніпропетровській області Томчук О.В., а саме: фраза «особа яка вчинила кримінальне правопорушення - ОСОБА_1 », суд першої іннстації дійшов висновку, що інформація поширена Відповідачем 1, а саме про те, що позивач є особою, яка вчинила кримінальне правопорушення, без вручення їй повідомлення про підозру та без наявності обвинувального вироку суду, який набрав законну силу, порушує принцип презумпції невинуватості закріплений ст. 62 Конституції України, ст. 2 Кримінального Кодексу України, п. 2 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини, чим створюється негативне уявлення про позивача, а тому дана інформація є недостовірною та негативною.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Так, згідно з положеннями КПК України здійснюється «досудове розслідування злочинів» (ст.ст. 3, 215, 216, 246, 294 КПК України).

Зокрема, правовий зв`язок конкретної особи з досудовим розслідуванням можливий лише шляхом наділення її (або набуття нею) конкретного правового статусу, передбаченого КПК України, й згідно з п.п. 19, 25 ч. 1 ст. 3 КПК України учасниками кримінального провадження зі сторони захисту є підозрюваний, обвинувачений, засуджений, виправданий, особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, їхні захисники та законні представники.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому ст.ст. 276-279 КПК України, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Факт набуття особою певного процесуального статусу дозволяє ідентифікувати її як учасника кримінального провадження, перелік яких є вичерпним.

Жодних інших учасників кримінального провадження і процесуальних статусів, які б особа могла мати до повідомлення їй про підозру і який би одночасно підтверджував хоч якийсь її правовий зв`язок з досудовим розслідуванням, в КПК України не існує. Тобто, відсутність одного з наведених процесуальних статусів й наявність конституційного принципу презумпції невинуватості, вказує, на те що особа, яка не перебуває в статусі підозрюваного чи в іншому з зазначених вище процесуальних статусів, не має будь-яке відношення до вчинення злочину, який розслідується.

Судом встановлено, що станом на день поширення інформації - 13.02.2019 позивач не мала процесуального статусу в кримінальному провадженні №0001837.

Так, згідно Довідки серії ААА № 0560418 станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Разом з тим, є особою, яку Чечелівським відділенням поліції Дніпровського відділу ГУНП в Дніпропетровській області 21.02.2019 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, кримінальне провадження №0001837 від 26.10.2018.

Відповідно до наявних в матеріалах справи процесуальних документів, 21.02.2019 було складено повідомлення про підозру ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 296 КК України.

15.03.2019 відповідно до повідомлення про підозру ОСОБА_1 повідомлена про підозру за ч. 1 ст. 296 КК України.

Принцип презумпції невинуватості закріплений ч. 2 ст. 62 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кримінального кодексу України та встановлює, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Так, стаття 9 Конституції України зазначає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Тому застосування Європейської конвенції та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права є обов`язковим для всіх державних органів України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.

Практика Європейського суду з прав людини стосовно порушення принципу невинуватості до суб`єктів, винних у порушенні цього принципу, відносить не лише осіб, які здійснюють досудове провадження, судовий розгляд кримінальних справ, а й інших осіб, які вважають особу винною у вчиненні злочину ще до ухвалення обвинувального вироку у кримінальній справі (справа Альне Де Рібемон проти Франції (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 33, п. 38, п. 41).

Отже, враховуючи практику Європейського суду, до числа осіб, які можуть бути винними у порушенні принципу презумпції невинуватості можуть належати не лише суди, представники правоохоронних органів, а й інші особи, які поширюють інформацію про особу, яка не притягнена до кримінальної відповідальності за обвинувальним вироком суду, як до злочинця.

Дійсно, ніщо не може завадити відповідним органам надавити інформацію про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак він зобов`язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотримати принцип презумпції невинуватості (справа Альне Де Рібемон проти Франції (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 38).

Проте, при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (справа «Дактарас проти Литви» (Dactaras v.Lithuania від 24 листопада 2000 року п.п. 41, 43).

В листі слідчого від 13.02.2019 було чітко зазначено про те, що «особа яка вчинила кримінальне правопорушення - ОСОБА_1 ».

На підставі вищевиколаденого та наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів приходить до висновку, що викладена в листі № 45.6/1837-4-4 від 13.02.2019 на ім`я В.о. начальника ГУ ДФС у Дніпропетровській області Томчук О.В., а саме: фраза «особа яка вчинила кримінальне правопорушення - ОСОБА_1 » є недостовірною, оскільки на момент складання даного листа (13.02.2019 року), підозра не була складена (першу редакцію повідомлення про підозру було складено 21.02.2019 року) та не вручена позивачу (повідомлення про підозру було вручено позивачу 15.03.2019 року), а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності у позивача статутусу у кримінальному провадженні № 0001837 від 26.10.2018 року на момент складання листа та поширення зазначеної в ньому інформації, а наявність самого кримінального провадження не є підставою, яка беззаперечно доводить винуватість позивача, оскільки вину позивача не доведено в законному порядку і не встановлено обвинувальним вироком суду. А тому доводи апеляційної скарги щодо незгоди з даними висновками суду першої інстанції є безпідставними, та не спростовують дані висновки суду.

Вирішуючи питання, про достовірність та визначаючи характер поширеної щодо позивача інформації в листі № 45.6/1837-4-4 від 13.02.2019 на ім`я В.о . начальника ГУ ДФС у Дніпропетровській області Томчук О.В., а саме: фраза « ОСОБА_1 переховується від органів досудового розслідування», суд першої іннстації дійшов висновку, що станом на момент поширення спірної інформації позивач не перебувала в статусі підозрюваної особи, відповідачем не надано доказів вручення ОСОБА_1 повісток про виклик відповідно до норм КПК України, а вказана поширена інформація вказує на позивача, як на особу, що порушує процесуальні обов`язки, навмисно ігнорує встановлені державою правила та принципи проведення досудового розслідування злочинів, то така інформація є негативною по відношенню до позивача.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до системного аналізу положень норм КПК України, термін переховування від органів досудового розслідування застосовується до особи підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення.

Як було встановлено раніше на момент складення листа № 45.6/1837-4-4 від 13.02.2019 на ім`я В.о . начальника ГУ ДФС у Дніпропетровській області Томчук О.В. та поширення в ньому інформації, позивач не мала статусу у кримінальному провадженні № 0001837 від 26.10.2018 року, оскільки перша редакції повідомлення про підозру було складено 21.02.2019 року, а іншу редакцію повідомлення про підозру було вручено позивачу лише 15.03.2019 року.

Згідно повісток про виклик, ОСОБА_1 викликалась до Чечелівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на 15.02.2019 та 18.02.2019 для повідомлення про підозру та допиту у якості підозрюваної у кримінальному провадженні № 0001837.

Разом з тим, Відповідачами не надано доказів належного вручення або доказів неможливості вручення позивачу викликів до дати надсилання листа - 13.02.2019 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачами не доведено факту переховування позивача від органів досудового розслідування, оскільки не надано доказів того, що позивач викликалась слідчим у відповідності до вимог КПК України до 13.02.2019 року, тобто до моменту складення листа та поширення інформації в ньому стосовно переховування позивача від органів досудового розслідування, а також доказів неможливості вручення викликів позивачу. А тому доводи апеляційної скарги щодо незгоди з даними висновками суду першої інстанції є безпідставними, та не спростовують дані висновки суду.

Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Таким чином, колегія суддів не може прийняти докази надані заявником до апеляційної скарги, а саме: копії конвертів та поштових повідомлень на підтвердження направлень викликів на 14.01.2019 року, 15.01.2019 року, 16.01.2019 року та 17.01.2019 року, оскільки заявником не наведено в апеляційній скарзі обґрунтованих підстав за яких він позбавлений був можливості надати дані докази під час розгляду справи в суді першої інстанції. Крім того, заявником не було надано самих викликів на вищевказані дати на підтвердження їх складання.

У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги про те, що судом не в повному обсязі було встановлено обставини справи та досліджено докази щодо викликів позивача до органу досудового розслідування до 13.02.2019 року, тобто до моменту поширення недостовірної інформації про позивача є безпідставними.

Також колегія суддів погоджується з висновком першої інстанції стосовно вирішення питання про спосіб спростування інформації, а також особи, яка є поширювачем інформації виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до частини 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

Відповідно до даних з ЄДРПОУ Чечелівське відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області не є юридичною особою, а є структурним підрозділом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області.

Таким чином, оскільки Відповідач 1 надіслав листа з недостовірною інформацією як службова особа Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, то поширювачем інформації є саме Відповідач 2.

Відповідно до ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Враховуючи викладене, суд першоїі інстанції дійшов вірного висновку, що способом спростування поширеної відповідачем інформації, який би сприяв найбільш повному відновленню порушеного немайнового права позивача є зобов`язання Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській не пізніше 10 днів з дня набрання рішенням суду законної сили, спростувати недостовірну інформацію про ОСОБА_1 , поширену у листі слідчого Слідчого відділення Чечелівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Чеченко Сергія Олександровича від 13.02.2019 року №45.6/1837-4-4, шляхом направлення на адресу ГУ ДФС у Дніпропетровській області відповідного листа під заголовком «Спростування», наступного змісту: «Інформація викладена у листі слідчого Слідчого відділення Чечелівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Чеченко Сергія Олександровича від 13.02.2019 року № 45.6/1837-4-4 про те. що «особа яка вчинила кримінальне правопорушення - ОСОБА_1 » та те. що « ОСОБА_1 переховується від органів досудового розслідування», станом на день її поширення є недостовірною.».

Доводи апеляційної скарги стосовно незгоди з висновком першої інстанції щодо покладення обов`язку спростування інформації безпосередньо на Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, оскільки слідчий діяв, як сторона кримінального провадження, а не як посадова особа суб`єкта владних повноважень є безпідставними виходячи з наступного.

Згідно п. 17 ч. 1 ст. 3 КПК України слідчий - службова особа органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу Державного бюро розслідувань, Головного підрозділу детективів, підрозділу детективів, відділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.

Відповідно до даних з ЄДРПОУ Чечелівське відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області не є юридичною особою, а є структурним підрозділом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду, що слідчий Слідчого відділення Чечелівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Чеченко С.О. при направленні листа № 45.6/1837-4-4 від 13.02.2019 року та поширенні в ньому інформації діяв, як службова особа структурного підрозділу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, а тому є вірними висновки суду, що поширювачем інформації є Відповідач 2, тобто Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області.

При вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди та визначення розміру такої шкоди суд першої інстанції виходив з того, що судом встановлено факт поширення слідчим Слідчого відділення Чечелівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Чеченко С.О. недостовірної негативної інформації, яка ганьбить честь та гідність позивача, можна стверджувати про наявну моральну шкоду, завдану таким поширенням та дійшов висновку про компенсацію позивачу моральної шкоди в сумі 500,00 грн., яка підлягає стягненню з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області.

Однак, колегія суддів з даними висновками суду першої інстанції не може погодитись в повному обсязі виходячи з наступного.

Згідно статей 19, 56 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування, матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 1, частиною третьою статті 19, статтею 23 Закону України «Про національну поліцію» встановлено, що національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб вказаних органів лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Згідно статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, та причинний зв`язок між ними. Наявність чи відсутність вини посадової особи органу державної влади правового значення при цьому не має.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості, вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Встановивши, що права позивача було порушено внаслідок поширення слідчим Слідчого відділення Чечелівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Чеченко С.О. недостовірної негативної інформації, яка ганьбить честь та гідність позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь позивача справедливої завданої позивачеві моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції з цього приводу не спростовують.

У пункті 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

За змістом пунктів 1, 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року № 45, цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами.

Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): 1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; 2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; 3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; 4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; 5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення.

Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Аналогічна позиція зазначена і в частині першій статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» - виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, на яку посилаються позивачі в позові.

Верховний суд у своїй практиці, зокрема, у справах № 521/10640/15-ц і №520/3307/16-ц, виходить з того, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна, шляхом списання казначейством України із державного бюджету як органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Право на заміну відповідача в судовому процесі закон надає виключно позивачу.

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу, як співвідповідача. Після заміни відповідача або залучення до участі у справі співвідповідача справа за клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розглядається спочатку (ст. 51 ЦПК України).

Згідно ст. 16 ЦК України та ст. 13 ЦПК України кожна особа самостійно вибирає спосіб захисту в суді своїх прав і розпоряджається предметом спору на власний розсуд; суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частина 4 ст.10 ЦПК України зобов`язує суд сприяти: всебічному і повному з`ясуванню щодо обставин спору; роз`яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджати про вчинення або не вчинення процесуальних дій, здійсненню їх прав у випадках, що встановлені цим Кодексом.

Частина 5 ст. 12 ЦПК України передбачає, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Як вбачається з матеріалів справи, Державна казначейська служба України до участі у справі у якості відповідача судом не залучена.

Відповідно до положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою КМУ від 15.04.2015 року № 215, Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади та утворена для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Державна казначейська служба України є окремою юридичною особою і самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями (ст. 96 ч.1 ЦК України).

Разом з тим, до участі у справі у якості відповідача залучено ДКС в Дніпропетровській області.

ДКС в Дніпропетровській області () є окремою юридичною особою і не уособлює в собі Державну казначейську служби України.

На стаді розгляду справи в суді апеляційної інстанції виключається можливість залучення до участі у справі належного відповідача - Державну казначейську службу України.

Приймаючи до уваги, що до участі у справі не залучено належного відповідача - Державну казначейську службу України, суд апеляційної інстанції позбавлений повноважень щодо залучення до участі у справі на стаді розгляду справи в суді апеляційної інстанції належного відповідача, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині стягнення моральної шкоди з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у позові з підстав, викладених у мотивувальній частині рішення.

Доводи заявника стосовно того, що судом першої інстанції на клопотання відповідача не було допитано свідка ОСОБА_4 , чоловіка позивача, що є підставою для скасування рішення суду, колегією суддів не береться до уваги, оскільки дана обставина не спростовує висновки суду.

Доводи стосовно того, що витрати на оплату послуг адвоката у сумі 3 500 грн. є неспівмірними, колегією суддів вважаються безпідставними, оскільки заявником не наведено будь-яких підстав з яких він виходив, що дана сума витрат на правничу допомогу є неспівмірною зі складністю даної справи.

Доводи стосовно того, що судом непропорційно стягнуто судові витрати по справі, оскільки позовні вимоги задоволено частково, колегія суддів не бере до уваги, оскільки фактично судом було задоволено всі позовні вимоги позивача і тільки в частині стягнення моральної шкоди було зменшено розмір шкоди, у зв`язку з чим і було зазначено, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Однак, зміна розміру шкоди, яка підлягає стягненню не є підставою вважати, що у у задоволенні вказаної вимоги відмовлено в повному обсязі та судові витрати підлягають залишенню за позивачем.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене апеляційна скарга ГУНП в Дніпропетровській області підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині стягнення моральної шкоди, з ухваленням нового про відмову в задоволені в цій частині позовних вимог, в іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди судові витрати, а саме судовий збір за подання позову, підлягають зміні, шляхом зменшення його розміру з 2 689,40 грн. до 768,40 грн.

Також, у відповідності до ст. 141 ЦПК України враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено частково, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність пропорційно задоволеній частині апеляційної скарги та стягнути з позивача по справі на користь апелянта судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 2 881,50 грн.

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області - задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 вересня 2019 року в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь позивача моральної шкоди скасувати та в цій частині постановити нове рішення про відмову у задоволені вказаних позовних вимог.

В іншій частині рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 вересня 2019 року - залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат, а саме: судового збору за подання позову, шляхом зменшення його розміру з 2 689,40 грн. до 768,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 2 881,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров