Ухвала

23 березня 2020 року

м. Київ

справа № 759/16062/18

провадження № 61-3860ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення пені та 3 % річних у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача пеню в розмірі 1 081,93 доларів США та 3 % річних у розмірі 2,96 доларів США, а всього 1 084,89 доларів США.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що 11 жовтня 2016 року між ним та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») було укладено договір № 156878026 на вклад «Пенсійний» зі строком повернення 11 жовтня 2017 року та з процентною ставкою 6,50 % річних. На виконання умов вказаного договору ним було внесено в касу банку грошові кошти у розмірі 7 000 доларів США, про що свідчить квитанція від 11 жовтня 2016 року № 156878026 (# 357773609).

Також, 11 жовтня 2016 року між ним та ПАТ «Державний ощадний банк» було підписано заяву про приєднання № 233088/111016 до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), відповідно до якої банком було відкрито йому поточний рахунок № НОМЕР_1 в доларах США на умовах тарифного пакету «Економний». При цьому, згідно з квитанцією від 07 серпня 2017 року № ним було поповнено банківський рахунок на суму 4 600 доларів США.

Разом з тим, ОСОБА_1 вказував, що незважаючи на положення п.п. 3.3.1 п. 3.3 договору щодо обов`язку банку повернути депозит та нараховані проценти протягом дня після закінчення договору, 11 жовтня 2017 року відповідач видав йому готівкою лише частину банківського вкладу в розмірі 7 000 доларів США, посилаючись на відсутність у касі грошових коштів.

Інша частина вкладу на суму 5 100 доларів США та нараховані проценти в розмірі 52,33 доларів США була повернута йому лише 18 жовтня 2017 року, про що свідчить чек № 1791.

Враховуючи наведене, а також, посилаючись на несвоєчасне виконання відповідачем свого грошового зобов`язання, позивач просив позов задовольнити на підставі положень статей 549, 625 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».

Святошинський районний суд м. Києва рішенням від 21 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року, в задоволенні позову відмовив.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановив, що ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою на видачу готівки № (#11) від 11 жовтня 2017 року на суму 7 000 доларів США та заявою на видачу готівки № (# 11) від 11 жовтня 2017 року на суму 5 100 доларів США. На виконання своїх зобов`язань АТ «Ощадбанк» 11 жовтня 2017 року в повному обсязі повернув ОСОБА_1 депозит у сумі 12 100 доларів США, що підтверджується випискою за рахунком № НОМЕР_3 . Посилання ОСОБА_1 на те, що у своєму листі від 14 листопада 2017 року банк сам визнав факт повернення боргу у повному обсязі лише 18 жовтня 2017 року, а також відмовився виплатити компенсацію за порушення прав, не заслуговують на увагу, оскільки текст вказаного листа не містить тверджень банку ані про повернення боргу, ані про відмову у виплаті компенсації. Так, 11 жовтня 2017 року ОСОБА_1 було внесено грошові кошти в сумі 2 100 доларів США та 3 000 доларів США на поповнення свого карткового рахунку № НОМЕР_1 . 18 жовтня 2017 року вказані грошові кошти були отримані позивачем з його карткового рахунку готівкою у касі, про що свідчить відповідний чек № 1791 про видачу готівки від 18 жовтня 2017 року. Тобто, отримавши готівкою депозитні кошти 11 жовтня 2017 року, позивач того ж дня вніс їх на власний рахунок та 18 жовтня 2017 року отримав їх готівкою у касі банку, а тому підстави вважати, що банк порушив умови укладеного між сторонами договору відсутні.

02 березня 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року з пропуском строку на касаційне оскарження.

ОСОБА_1 в касаційній скарзі зазначено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень з посиланням на те, що повну копію оскаржуваної постанови апеляційного суду від 29 січня 2020 року він отримав під розписку 03 лютого 2020 року.

Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження ухвалених у цій справі судових рішень свідчать про поважність причин пропуску цього строку та наявність підстав для його поновлення, оскільки повний текст постанови апеляційного суду заявником отримано 03 лютого 2020 року.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суддів.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) - 2 102 грн.

Предметом позову у цій справі є стягнення пені та 3 % річних у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання в розмірі 1 084,89 доларів США, що на день звернення з касаційною скаргою становить 26 677,44 грн та станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн).

Тому справа є малозначною в силу вимог пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України і окремого визнання її такою не потребує.

Касаційна скарга містить посилання на те, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки на виконання принципу субсидіарності суди першої та апеляційної інстанцій не впоралися з обов`язками застосування стандартів Європейського суду з прав людини для перевірки втручання державного суб`єкта у право згідно із статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції відповідно до трискладового тесту на законність, наявність законної мети і пропорційність.

Крім того, касаційна скарга містить посилання на те, що справа становить значний суспільний інтерес, оскільки остаточне рішення національного суду в ній сприятиме підвищенню стану правопорядку у відповідача, який має ліцензію не лише на здійснення кредитних і депозитних операцій, але й відповідно до законів є ще монополією у механізмі виплати пенсій і наданні пільг великій кількості осіб, уповноважених на виконання функцій держави. А також, справа має виняткове значення для Держави та позивача, який є юристом у справах, які розглядаються Європейським судом з прав людини, і повинен, на виконання принципу субсидіарності системи Конвенції, надати можливість національним судам вирішити її до того, як вона буде скерована ним до Європейського суду з прав людини.

Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки посилання в касаційній скарзі на порушення судами норм матеріального та процесуального права з обов`язковим зазначенням підстав касаційного оскарження відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України, є вимогою процесуального закону і притаманне будь-якій касаційній скарзі, а тому само по собі не свідчить про фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики.

Наведені заявником обставини не свідчать і про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, для висновку про те, що справа становить значний суспільний інтерес, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а доводи заявника полягають у його незгоді з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та вказують на його особистий інтерес у цій справі, яка ознак особливого значення для суспільства не містить. Незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями не є сама по собі обставиною, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення для учасника справи, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд також врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» («Азюковська проти України») рішення від 09 жовтня 2018 року.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «ZUBAC v. CROATIA» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про розгляд касаційної скарги з повідомленням (викликом) учасників справи.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 390, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення пені та 3 % річних у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. П. Курило