Справа № 524/542/20
Провадження №2/524/1256/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2020 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі: головуючого судді - Вінтоняк Н.Д., за участю секретаря судового засідання - Воблікової І.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці цивільну справу за позовом Кременчуцької міської ради Полтавської області до ОСОБА_1 , третя особа: Комунальне підприємство «Квартирне управління», про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Кременчуцька міська рада Полтавської області звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області № 223 від 19.03.2010 року «Про впорядкування статусу житлових будинків, формування та використання фондів житла соціального призначення та для тимчасового проживання громадян у АДРЕСА_1 віднесено до фонду житла соціального призначення.

В кімнаті 5 секції 26, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , зареєстрований ОСОБА_1 , який фактично не проживає у кімнаті з 2005 року, що підтверджується актами від 03.05.2019 року, 24.10.2019 року, 19.11.2019 року, складеними КП «Квартирне управління».

Посилаючись на те, що відповідач створює перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном Кременчуцької міської ради, керуючись положеннями ст. ст. 405 ЦК України, 71,72 ЖК України, позивач просить визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: кімнатою АДРЕСА_1 .

Відповідач відзив до суду не подав.

Ухвалою суду 04.02.2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Ухвалою суду від 28.02.2020 року постановлено здійснити виклик відповідача у судове засідання, призначене 28.03.2020 року на 10.00 год. через оголошення офіційному веб-сайті сайті судової влади України.

Представник позивача надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, розглянути справу у відсутність представника.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про день, час, місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Судова повістка направлена відповідачу засобами рекомендованого поштового зв`язку за місцем реєстрації та виклик здійснено через оголошення на офіційному веб-сайті сайті судової влади України.

Представник третьої особи - «Квартирне управління», у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку.

Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін на підставі матеріалів справи, що надані.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області № 223 від 19.03.2010 року «Про впорядкування статусу житлових будинків, формування та використання фондів житла соціального призначення та для тимчасового проживання громадян у АДРЕСА_1 , віднесено до фонду житла соціального призначення (а.с. 10-13).

Відповідно до інформації, наданої Автозаводською районною адміністрацією виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області в листі від 20.01.2020 року № 472/01-32, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9).

З актів перевірки законності користування жилим приміщенням комунальної власності громадянами, що зареєстровані в житлових будинках та гуртожитках міста Кременчука від 03 травня, 24 жовтня та 19 листопада 2019 року, складених представниками КП «Квартирне управління», КГЖЕП «Автозаводське» та ТОВ «Житлорембудсервіс», вбачається, що ОСОБА_1 не проживає в кімнаті з 2005 року по теперішній час (а.с. 5-7)

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 71 ЖК України врегульовано питання збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Згідно зі ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 71 ЖК України).

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. п. 10, 11 цієї постанови, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою для відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.

Вичерпного переліку поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, наймач може бути визнаний таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад шість місяців у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату наймачем права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі ЄУН 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей ст. 71, ст. 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності

Як вбачається з позовної заяви позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, як на підставу для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом, посилався як на положення ст. 405 ЦК України, так і ст. ст. 71, 72 ЖК України, виходячи з факту непроживання відповідача - наймача кімнати- у спірному житлі понад шість місяців.

Аналізуючи правовідносини, що склалися між сторонами, суд зауважує, що приписами частини другої статті 405 ЦК України передбачено визнання члена сім`ї власника житла таким, що втратив право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зважаючи на те, що відповідач був вселений у комунальне житло як наймач, до спірних правовідносин норми ст.ст. 405, 406 ЦК України застосуванню не підлягають. Спір підлягає вирішенню у відповідності до приписів ст.ст. 71,72 ЖК України.

На підтвердження доводів позовної заяви позивач надав суду акти перевірки від 03.05.2019 року, 24.10.2019 року, 19.11.2019 року, за змістом яких відповідач ОСОБА_1 в спірній квартирі не проживає. Будь-яких інших доказів на підтвердження непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин позивачем не надано, з клопотаннями про витребування доказів, виклик свідків тощо позивач до суду не звертався.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Даючи оцінку наявним у матеріалах справи доказам, зокрема актам, суд вважає, що вони підтверджують лише факт відсутності і непроживання відповідача понад встановлені строки, проте не містять посилання на причини відсутності відповідача понад встановлені строки, і записані зі слів сусідів, а відтак не є беззаперечним доказом підставності позовних вимог.

Мотиви позову про те, що реєстрація відповідача у кімнаті створює перешкоди власнику, оскільки оплата комунальних послуг не здійснюється, наймач не несе тягар утримання майна, не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки відповідно до правил ст. 71 ЖК України підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є непроживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи держаної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Верховний Суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини про те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду викладених у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених ним позовних вимог, зокрема відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати не стягуються.

Керуючись ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ст. 41 Конституції України, ст. ст. 9, 71-72 ЖК України, ст. ст. 2-5, 7-13, 17, 76-81, 141, 258-259, 263- 265, 352-353 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог Кременчуцької міської ради Полтавської області до ОСОБА_1 , третя особа: Комунальне підприємство «Квартирне управління», про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Полтавського апеляційного суду через Автозаводський районний суд м. Кременчука.

Повний текст рішення виготовлено 27.03.2020 року.

Головуючий суддя: Н.Д. Вінтоняк