ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 березня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 744/1673/19

Головуючий у першій інстанції - Смага С. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/512/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД в складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Вінгаль В.М., Шитченко Н.В.

Позивач - ОСОБА_1

Відповідач - Семенівська міська рада Чернігівської області

Третя особа - Регіональний сервісний центр МВС України в Чернігівській області

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Семенівської міської ради Чернігівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Регіональний сервісний центр МВС України в Чернігівській області, про визнання права власності на транспортний засіб за набувальною давністю,

місце ухвалення судового рішення - м. Семенівка Чернігівської області

дата складання повного тексту судового рішення - 21 січня 2020 року

В С Т А Н О В И В:

У листопаді ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на безхазяйну річ - скутер марки HONDA, модель SH 125, 2005 року випуску, чорного кольору, рама № НОМЕР_1 .

Посилався, що 11 березня 2013 року він за договором купівлі-продажу придбав транспортний засіб - скутер марки HONDA, модель SH 125, 2005 року випуску, чорного кольору, рама № НОМЕР_2 , вартістю 3000 гривень.

Придбаний скутер він намагався зареєструвати у МРЕВ, але йому було відмовлено, оскільки законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Проте, укладений між ним та продавцем договір купівлі-продажу скутера належним чином не оформлений.

Позивач ротягом шести років добросовісно і відкрито володіє вказаним транспортним засобом, на який ніхто не претендує, що підтверджується відповіддю начальника Семенівського відділення поліції Новгород-Сіверського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області В. Єрмоленка про те, що транспортний засіб - скутер марки HONDA, модель SH 125, 2005 року випуску, чорного кольору, рама № НОМЕР_2 в розшуку не перебуває.

Тому на підставі ч. 3 ст. 335, ст. 344 ЦК України просить визнати за ним право власності на придбаний транспортний засіб за набувальною давністю.

Рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що висновок суду щодо відсутності права володіння безхазяйним майном суперечить положенням ч. 3 ст. 335 ЦК України.

Посилається на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та вказує, що безтитульність є необідною умовою для визнання права власності за набувальною давністю.

Апелянт стверджує, що на момент придбання скутера був впевнений, що на цей транспортний засіб ніхто не претендує і це є підставою для визнання права вланості на нього згідно до ст.344 ЦК України.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції не надана належна оцінка відповіді Семенівського віддіялення Новгород-Сіверського відділення поліції в Чернігівській області про те, що спірний скутер у розшуку не перебуває.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність законності перебування на митній території України придбаного скутера, оскільки такий висновок не відповідає вимогам закону та судовій практиці та наголошує на тому, що спірний скутер не нвилучений з цивільного обороту.

На переконання апелянта, висновок суду про те, що спірний транспортний засіб є мотоциклом суперечить п. 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених потановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

У встанолений судом строк відзиви на апеляційну скаргу від учасників справи не надходили.

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 11 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі укладений не посвідчений нотаріально договір купівлі-продажу транспортного засобу, за умовами якого останній зобовязується передати позивачу належний на праві приватної власності скутер марки HONDA, модель SH 125, 2005 року випуску, чорного кольору, рама № НОМЕР_1 а позивач зобовязався прийняти та здійснити оплату у сумі 3000 грн. (а.с. 5).

Натепер придбаний ОСОБА_1 транспортний засіб - скутер марки HONDA, модель SH 125, 2005 року випуску, чорного кольору, рама № НОМЕР_1 , робочий об`єм двигуна 125 куб. см, знаходиться у його, ОСОБА_1 , користуванні.

Згідно листа Семенівського відділення поліції Новгород-Сіверського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Чернігівській області від 25.11.2019 року транспортний засіб - скутер марки HONDA, модель SH 125, 2005 року випуску, чорного кольору, рама № НОМЕР_1 в розшуку не перебуває (а.с. 14).

Вказані обставини не заперечувались учасниками справи у суді першої інстанції та в апеляційному суді не заперечувались.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на транспортний засіб за набувальною давністю, ОСОБА_1 посилався на положення ст. ст. 335, 344 ЦК України.

Ухвалюючи рішеня про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першї інстанції виходив з того, що позивач придбав транспортний засіб без реєстраційних та технічних документів, не пересвідчився у наявності у продавця ОСОБА_2 права володіти та розпоряджатися транспортним засобом. Отже, на момент купівлі майна позивач міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності на придбане майно, що виключає добросовісність заволодіння скутером, який не зареєстрований у Єдиному державному реєстрі транспортних засобів. Не доведено також законність перебування транспортного засобу на митній територій України.

З оскаржуваним рішенням суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Добросовісне заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України слід розуміти так, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування у цій справі), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Частинами першою, другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановивши, що позивачем не доведено умов для набуття права власності за набувальною давністю, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом встановлено, що позивачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належні документальні докази на підтвердження реєстрації спірного тарнспортного засобу на території України у встановленому законодавством порядку та не надано документів, які підтверджують право власності на спірний транспортний засіб попереднього власника, а саме технічний паспорт або свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

Апеляційний суд враховує, що наявні у справі докази підтверджують оплатне придбання позивачем спірного транспортного засобу у продавця на підставі договору купівлі-продажу, укладеного у простій письмовій формі, що виключає можливість визнання за позивачем права власності на спірний транспортний засіб за набувальною згідно до ст. 344 ЦК України.

Посилання позивача на ст. 335 ЦК України є необґрунтованим, оскільки придбаний позивачем за 3000 грн. транспортний засіб перебуває у його користуванні, а отже, не є безхазяйним у розумінні ч.3 ст. 335 ЦК України.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що право, яке просить визнати за ним позивач у порядку набувальної давності, попередній власник спірного транспортного засобу у встановленому законом порядку не набув, а тому висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог є правильним.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими апелянт обґрунтовував доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим та ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані обставини справи та надано об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, а доводи скарги не містить передбачених процесуальним законом підстав для скасування оскаржуваного судового рішення і не впливають на правильність вирішення спору по суті.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді: