Провадження № 2-з/331/13/2020
Справа № 331/1109/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2020 рокум. Запоріжжя

Жовтневий районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого-судді Скользнєвої Н.Г., розглянувши заяву ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) про забезпечення позову, -

В С Т А Н О В И В:

23 березня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до пред`явлення позову, в якій просить суд в якості забезпечення позову накласти арешт на: квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 33946061), загальною площею 151,8 кв.м.; садовий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 72,2 кв.м.; земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 221), загальною площею 0,05 га, кадастровий номер :06:001:0006.

Заявник вказує, що забезпечення майбутнього позову, запропонованим ним шляхом обумовлено необхідністю забезпечення цілей виконання майбутнього рішення, ухваленого судом по справі за його позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю, розподілу спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації, а також забезпеченням реальною можливістю захистити його порушені права. Додатково зазначає, що незабезпечення позову призведе до того, що об`єкти нерухомого майна, які є предметом позову, може бути перереєстрований та надалі проданий з метою уникнення фактичного виконання рішення суду, що суттєво ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду.

Вивчивши доводи заяви про забезпечення позову, матеріали справи, суд вважає заяву позивача такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 149 Цивільного процесуального кодексу України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно із ч. 3 ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до положень ст. 152 Цивільного процесуального кодексу України позов забезпечується накладенням арешту та майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або і інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

Частиною 3 ст. 152 ЦПК України передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позов, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Суд відзначає, що відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України при розгляді справи № 6-2552цс16 у постанові від 18 січня 2017 року, яка є обов`язковою для усіх суб`єктів правозастосування судів України.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі"Пантелеєнко проти України"зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі"Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи"Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Згідно з ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Отже, за змістом вищезазначених норм закону, заходи забезпечення позову застосовуються судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та як гарантія реального виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не лише позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів.

Отже, особи, які беруть участь у справі в цивільному процесі, при використанні механізму забезпечення позову повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 має намір звернутися до суду позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю, розподілу спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації, предметом якого є майно на яке він просить накласти арешт.

На підтвердження обґрунтованості позовних вимог заявником зазначено, що з серпня 2000 року по 10 жовтня 2013 року, він проживав з відповідачкою ОСОБА_4 однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 .

Під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом їздили на відпочинок, всі свята проводили разом, несли спільні витрати.

За час спільного проживання, відповідачка ІНФОРМАЦІЯ_1 народила спільну дитину ОСОБА_5 .

Під час проживання однією сім`єю, ними було придбано наступне нерухоме майно: 06.12.2012 року квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 33946061), загальною площею 151,8 кв.м. та оформлено на відповідачку; 07.06.2006 року садовий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 72, 7 кв.м. та оформлено на відповідачку.

11 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, зареєстрований Жовтневим відділом держаної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 341.

Під час подружнього життя ними було придбано наступне нерухоме майно: 07.02.2017 року земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 ., Запорізький р., с АДРЕСА_5 рада АДРЕСА_6 , АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 221), загальною площею 0,05 га, кадастровий номер :06:001:0006 та оформлено на відповідачку.

Також, під час перебування у шлюбі ними було придбано рухоме майно, а саме: у 2006 році автомобіль Toyota Rav4 АР 6900 НОМЕР_1 року випуску (він код НОМЕР_2 ) який було оформлено на відповідачку ОСОБА_3 .

Заявнику стало відомо про те, що 20.02.2020 року, відповідачкою з метою укриття вказаного автомобіля від поділу майна подружжя було самовільно без його письмової згоди, як іншого з подружжя відчужено вказаний автомобіль на користь ОСОБА_6 , яка є її матір`ю відповідачки.

Майно, наведене вище було придбано під час проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та під час перебування у шлюбі, відтак, воно є спільною сумісною власністю, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, Інформаційною довідкою з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, довідками про доходи, тощо.

Відтак, існує об`єктивний ризик втрати позивачем майна, що може призвести до утруднення захисту його прав.

Таким чином, враховуючи те, що між сторонами виник спір майнового характеру, вищевказане нерухоме та рухоме майно, оформлено на відповідачку, арешт цього майна є виправданим цивільно-процесуальним заходом.

Заявник вважає, що невжиття заходів забезпечення позову здатне унеможливити виконання рішення суду в тому разі, якщо позов буде задоволено, оскільки існує реальна можливість відчуження спірного майно до постановлення рішення у справі.

Наведені по тексту заяви про забезпечення позову до пред`явлення до суду позову підстави та обставини підтверджені відповідними документами, а саме: свідоцтвом про шлюб від 11 жовтня 2013 року, актовий запис № 341, виданим Жовтневим відділом держаної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції; довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 202715343 від 03.03.2020 р. згідно якої квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 33946061), загальною площею 151,8 кв.м.; садовий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 72,2 кв.м.; земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 221), загальною площею 0,05 га, кадастровий номер :06:001:0006, належать на праві приватної власності ОСОБА_7 .

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що захід забезпечення позову шляхом накладення арешту на: квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 33946061), загальною площею 151,8 кв.м.; садовий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 72,2 кв.м.; земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 221), загальною площею 0,05 га, кадастровий номер :06:001:0006, є необхідним для можливості виконання рішення суду по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю, розподілу спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації

Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій.

Будь-які права інших осіб, що не є учасниками даного судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

Керуючись ст.ст. 151-153 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ), задовольнити.

Накласти арешт на нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 33946061), загальною площею 151,8 кв.м.;

- садовий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 72, 7 кв.м.;

- земельну ділянку, що розташована за адресою: Запорізька обл., Запорізький р., с/рада Розумівська, «Експрес-3 АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 (реєстраційний номер майна 221), загальною площею 0,05 га, кадастровий номер :06:001:0006.

Виконання ухвали доручити Олександрівському відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (місцезнаходження: 69002, м. Запоріжжя, вул. Залізнична, буд. № 9 «а»).

Ухвала набирає законної сили з моменту винесення та підлягає негайному виконанню.

Повний текст ухвали складено 25 березня 2020 року.

Копію ухвали суду направити учасникам справи в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду в 15-денний строк з дня складення повного тексту ухвали суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Строк пред`явлення ухвали до виконання три роки з дня її винесення.

Дата видачі ухвали 25 березня 2020 року.

Суддя: Н.Г.Скользнєва

25.03.2020