Справа № 308/2823/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2020 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі: головуючого - судді Фазикош О.В., за участі секретаря судового засідання Торчинович Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до першого відповідача - ОСОБА_2 , другого відповідача - публічного акціонерного товариства «Промінвестбанк», третього відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи», про визнання договору іпотеки та договору про позасудовий порядок реалізації іпотечного майна недійсними,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 19.03.2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 25.03.2020 року.

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому після збільшення позовних вимог, просить визнати недійсним п. 5.2.1. Іпотечного договору від 13.06.2007 № 157/23-2007, укладеного ОСОБА_2 з публічним акціонерним товариством "ПРОМІНВЕСТБАНК"; визнати недійсним Іпотечний договір від 13.06.2007 № 157/23- 2007, укладений ОСОБА_2 з публічним акціонерним товариством "ПРОМІНВЕСТБАНК"; визнати недійсним п. 5.2.1. Іпотечного договору № 44/23-2005 від 15.04.2005, укладеного ОСОБА_2 з публічним акціонерним товариством "ПРОМІНВЕСТБАНК"; визнати недійсним Іпотечний договір № 44/23-2005 від 15.04.2005, укладений ОСОБА_2 з публічним акціонерним товариством "ПРОМІНВЕСТБАНК"; визнати недійсним п. 5.2.1. Іпотечного договору № 101/23-2007 від 28.04.2007, укладеного ОСОБА_2 з публічним акціонерним товариством "ПРОМІНВЕСТБАНК"; визнати недійсним Іпотечний договір № 101/23-2007 від 28.04.2007, укладений ОСОБА_2 з публічним акціонерним товариством "ПРОМІНВЕСТБАНК".

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що в кінці 2018 їй стало відомо, що в забезпечення кредитного договору №73/8-07 від 11.06.2007, ОСОБА_2 13.06.2007 уклав з публічним акціонерним товариством "ПРОМІНВЕСТБАНК" іпотечний договір № 157/23-2007. Згодом, публічне акціонерне товариство "ПРОМІНВЕСТБАНК" здійснило на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» відступлення своїх прав вимоги за Кредитним договором № 73/8-07 від 11.06.2007, та договором[ами] іпотеки, договором[ами] застави [та/або] договором[ами] поруки, укладеними в забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним Кредитним договором. Відповідно до цього договору ОСОБА_2 передав в іпотеку ПАТ "ПРОМІНВЕСТБАНК" земельну ділянку в м. Ужгороді, кадастровий № :73:001:0010, та об`єкт нерухомості (автомагазин) в АДРЕСА_1 . Договір також передбачає, що «іпотекодержатель» може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу в позасудовий порядок п. 5.2.1. В тексті договору п. 2.1.7. зазначено що предмет іпотеки не знаходиться у спільній власності, що не відповідало дійсності.

Зазначає, що ОСОБА_1 з 19 серпня 2000 по 24.04.2012 знаходилась у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 .

Позивач вказує, що за час перебування у шлюбі позивач з відповідачем набули спільне майно, зокрема спорудили автомагазин в АДРЕСА_1 , який оформили на відповідача ОСОБА_2 , та купили за спільні кошти земельну ділянку в м. Ужгороді, кадастровий № :73:001:0010, яку оформили на відповідача ОСОБА_2 як на приватного підприємця.

Вказує, що Іпотечний договір № 157/23-2007 від 13.06.2007 року та застереження про задоволення вимог іпотеко держателя були укладені без згоди позивача, що суперечило вимогам чинного законодавства, зокрема ст. 65 СК , ст. 6 Закону України «Про іпотеку».

На думку позивача, наведені обставини є безумовною підставою для визнання недійсними Іпотечного договору від 13.06.2007 № 157/23-2007 та п. 5.2.1. Іпотечного договору від 13.06.2007 № 157/23-2007, який вважається окремим договором.

Окрім того, позивач зазначила, що в процесі підготовки до розгляду даної справи їй стало відомо, що крім договору № 157/23-2007 від 13.06.2007 року, сторони уклали ще кілька аналогічних договорів, з аналогічним порушенням чинного законодавства, та аналогічним порушенням її прав і без її відома. Так, в забезпечення кредитного договору № 13/4-05 від 05.04.2005, ОСОБА_2 15.04.2005 уклав з публічним акціонерним товариством "ПРОМІНВЕСТБАНК" іпотечний договір № 44/23-2005. Відповідно до цього договору ОСОБА_2 передав в іпотеку ПАТ "ПРОМІНВЕСТБАНК" об`єкт нерухомості (недобудований автомагазин) в АДРЕСА_1 . Договір також передбачає, що «іпотекодержатель» може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу в позасудовий порядок. П. 5.2.1. В тексті договору п. 2.1.7. зазначено що предмет іпотеки не знаходиться у спільній власності, що не відповідало дійсності.

В забезпечення договору про іпотечний кредит № 47/8-07 від 22.04.07, ОСОБА_2 28.04.2007 року уклав з публічним акціонерним товариством "ПРОМІНВЕСТБАНК" іпотечний договір № 101/23-2007. Відповідно до цього договору ОСОБА_2 передав в іпотеку ПАТ "ПРОМІНВЕСТБАНК" земельну ділянку в м. Ужгороді, кадастровий № :73:001:0010 в АДРЕСА_1 . Договір також передбачає, що «іпотекодержатель» може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу в позасудовий порядок. П. 5.2.1. В тексті договору п. 2.1.7. зазначено що предмет іпотеки не знаходиться у спільній власності, що не відповідало дійсності.

Згодом, публічне акціонерне товариство "ПРОМІНВЕСТБАНК" здійснило на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» відступлення своїх прав вимоги за Кредитними договорами, та договорами іпотеки укладеними в забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаними Кредитними договорами.

Позивач зазначає, що наведені договори іпотеки та включений до них порядок позасудового врегулювання не відповідають вимогам закону і підлягають визнанню недійсними з підстав зазначених у позовній заяві.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.04.2019 судом вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно а саме: автомагазин по АДРЕСА_1 , загальною площею 1589,2 квадратні метри та на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :73:001:0010 (Державний акт серії ЗК №017852 від 21.09.2004 року).

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.10.2019 у справі відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання.

22.01.2020 представником третього відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» Дорош І.І. подано відзив на позовну заяву, у якому останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не наведено жодної умови недійсності правочину. Саме ж майно ОСОБА_2 на думку представника третього відповідача у даній справі, слід розглядати як його особисту приватну власність, оскільки вказані договори були укладені між ним як ФОП та Банком.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.01.2020 постановлено закрити підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином про причини неявки не повідомляв. Представником позивача Кудільчак О.В. подано заяву про проведення судового засідання без участі позивача та його представника, просив справу розглянути по суті, позовні вимоги підтримує повністю.

Відповідач - ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомляв про відкладення судового засідання заяви не подавав. Представник першого відповідача ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином про причини неявки не повідомляла. На адресу суду подано заяву про проведення судового засідання без участі Відповідач - ОСОБА_2 , та його представника, проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Представник відповідача Публічного акціонерне товариство «Промінвестбанк», в судове засідання повторно не з`явився про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином про причини неявки не повідомляв, відзиву на позовну заву не подавав. Будь-яких заяв/клопотань на адресу суду від останнього не надходило.

Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи», Дорош І.І., в судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Представник відповідача звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи, проте суд відмовляє в задоволенні вказаного клопотання, оскільки представник відповідача неодноразово просив відкласти розгляд справи, що може свідчити про зловживання своїми процесуальними правами та затягування розгляду даної цивільної справи, крім того судом враховано, що відповідачем було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач виклав свою позицію у даній справі. В минулих судових засіданнях висловлював свою позицію по суті позову.

Також, розгляд справи неодноразово відкладалася за заявами представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи», зокрема 05.03.2019 року, та у заявку з неявкою 10.03.2020 року.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява №3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі відповідача, суд вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи, що від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, а також відповідач, який належним чином повідомлений не з`явився в судове засідання та причини неявки суд не повідомив, суд вважає за можливе розглянути справу по суті на підставі наявних в ній даних чи доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, а відповідачем - разом із відзивом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті і докази, надані разом із ними.

Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, дослідивши докази у справі, приходить до наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

За частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

При цьому суд, розглядаючи справу, враховує особливість спірних правовідносин, які виникли між сторонами та керуючись основними засадами судочинства, відповідно спрямовує хід судового процесу.

Стаття 15 ЦК України надає особі право на захист свого цивільного права в разі його порушення, оспорювання або невизнання. Стаття 16 ЦК України передбачає одним зі судових способів захисту цивільного права або інтересу - визнання правочину недійсним. При цьомучастина друга вказаної статті надає можливість суду захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За ч. 3 цієї статті якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За обставинами даної справи позивач звернулась до суду та просила визнати недійсними правочини (договори іпотеки, частково недійсним договори іпотеки). Отже, в контексті обставин даної справи, вказані правочини мають статус оспорюваних.

Згідно з положеннями ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК).

Майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, яке було ухвалене щодо цього майна, але в подальшому скасоване, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка в м. Ужгороді, кадастровий № :73:001:0010, та об`єкт нерухомості (автомагазин) в АДРЕСА_1 , що підтверджено рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.03.2005 у справі 2-1992/05, копією свідоцтва про право власності серії САА №118151 від 15.11.2005, та копією Державного акту на право власності на земельну ділянку зареєстровану за актовим записом №396, виданим 21.09.2004 Ужгородською міською радою народних депутатів Закарпатської області на підставі договору купівлі-продажу ВВЕ №550288 від 01.07.2004, з якого також вбачається, що вказана земельна ділянка передана ОСОБА_2 як приватному підприємцю.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 з ЗАТ Акціонерний комерційний промислово -інвестиційний банк (ПАТ «Промінвестбанк») укладено ряд договорів, а саме: договір про іпотечний кредит №73/8-07 від 11.06.2007 та іпотечний договір до нього №157/23-2007 від 13.06.2007; посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В., зареєстрований в реєстрі за №2445; кредитний договір №13/4-05 від 05 квітня 2005 та іпотечний договір №44/23-2005 від 05.04.2005, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В., зареєстрований в реєстрі за №622; договір про іпотечний кредит №47/8-07 від 27.04.2007 та договір іпотеки №101/23-2007 від 28.04.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В., зареєстрований в реєстрі за №1569, що підтверджено копіями вказаних договорів.

Відповідно змісту вищезгаданих іпотечних договорів відповідачем ОСОБА_2 передано в іпотеку нерухоме майно: земельну ділянку в м. Ужгороді, кадастровий № :73:001:0010, та об`єкт нерухомості (автомагазин) в АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктами 5.2.1. іпотечного договору №157/23-2007 від 13.06.2007, іпотечного договору №44/23-2005 від 05.04.2005, іпотечного договору №101/23-2007 від 28.04.2007 року, позасудове врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки встановлено шляхом: продажу Іпотекодержателем від свого імені Предмету іпотеки будь якій особі на підставі договору купівлі продажу у порядку встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; продажу Іпотекодавцем (або за його дорученням, оформленим відповідною довіреністю іпотекодержателем) Предмету іпотеки третій особі на користь Іпотекодержателя; прийняття Предмету іпотеки у власність Іпотекодержателем (із погашенням іпотекодавцем за рахунок коштів, отриманих від Іпотекодержателя внаслідок такого прийняття зобов`язань за кредитним договором, або без проведення погашення у такий спосіб); шляхом продажу Предмету іпотеки на біржі (з аукціону, публічних торгів); іншим способом, що не суперечить чинному на момент реалізації Предмету іпотеки законодавством.

ОСОБА_1 з 19 серпня 2000 по 24.04.2012 знаходилась у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 .

Вказане майно придбано відповідачем ОСОБА_2 під час шлюбу з позивачем ОСОБА_1 , що не заперечувалося учасниками справи під час судового засідання у якому були присутні учасники процесу. Крім того, позивачем вказувалось на те, що за спільні кошти було проведено вказану будівлю у придатний до використання стан.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб, що не заперечувалось представником відповідача 1.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України, яке відповідно до вимог ст.150 Конституції України є обов`язковим до виконання на території України, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На думку Конституційного Суду України, приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності.

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об`єктом їх спільної сумісної власності.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Згідно ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України: «1. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу».

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного суд України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту) незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Відносини стосовно майна фізичної особи-підприємця регулюються нормами ЦК України, Господарського кодексу України та Закону України «Про підприємництво».

Відповідно до ст. 320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Окремою формою підприємницької діяльності є підприємницька діяльність фізичних осіб. Жодних спеціальних умов чи обмежень використання фізичною особою, яка перебуває у шлюбі, свого майна для здійснення підприємницької діяльності законом не встановлено.

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним сумісним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

При цьому, суд враховує, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Суд враховує, що майно фізичної особи підприємця, яке придбане за кошти від своєї діяльності підприємця і не в інтересах сім`ї та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до статті 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання статей 60, 61 СК України (аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі 6-1327цс15).

При цьому, Верховний Суд в Постанові від 05.09.2018 р. у справі 61-27567св 18 зазначив, що майно фізичної особи-підприємця вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте за час зареєстрованого шлюбу, за умови, що воно було придбане за рахунок належних подружжю коштів. При цьому, у разі якщо майном користується приватний підприємець, то в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Таким чином розділено - належність до спільної сумісної власності та особливості розподілу такої власності. У справі, що розглядається має місце вирішення питання віднесення до спільної сумісної власності, а питання про розподіл такого майне не йде.

Відповідачами не доведено факт придбання спірного майна за кошти, отримані внаслідок комерційної діяльності як фізичної особи - підприємця відповідача ОСОБА_2 .. Суду не надано доказів на підтвердження придбання спірного майна не за спільні кошти подружжя, а також відсутні докази не вкладення спільних коштів в перепланування та реконструкцію об`єкта нерухомості (автомагазина) після укладення договору купівлі продажу такого майна.

Згідно рішення №53 Ужгородської міської ради від 14.05.2003 року земельна ділянка була надана в оренду строком на два роки з правом викупу саме для будівництва автомагазину. А згідно рішення №332 Ужгородської міської ради від 04.06.2004 року було надано дозвіл на продаж вказаної земельної ділянки. Тобто у період перебування позивача та відповідача 1 у шлюбі.

Крім того, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04.03.2005 року встановлено, що готовність об`єкта автомагазину була 82%, згідно довідки №1400 від 22.02.2005 року виданої КП «Ужгородське міжрегіональне бюро технічної інвентаризації», а договори іпотеки укладено 05.04.2005 та 13.06.2007, тобто на період перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та вказаний об`єкт нерухомості був добудований за період шлюбу.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Таким чином, якщо навіть на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім`ї і не є особистою власністю подружжя.

Приведені норми закону та досліджені судом факти дають підстави зробити висновок про те, що нерухоме майно, а саме земельна ділянка в м. Ужгороді, кадастровий №:73:001:0010, та об`єкт нерухомості (автомагазин) в АДРЕСА_1 , було придбане під час юридичного шлюбу подружжя, тобто є їх спільним сумісним майном.

Таким чином, як позивачу так і відповідачу відповідно до статті 63 Сімейного Кодексу України належить право власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.6 вказаної статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Однак, всупереч вищезазначеному, відповідачем 2 та відповідачем 3 не надано суду жодних доказів в обґрунтування своїх доводів про погашення зобов`язань за кредитним договором за власні кошти відповідачем 1.

Таким чином, якщо навіть на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім`ї і не є особистою власністю подружжя.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 липня 2018 року по справі № 4/1319/16-ц, (провадження № 61-19445св18).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону № 898-IV передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Судом констатується, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Відповідно висновку Верховного Суду України у постанові від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12 відповідно до статті 578 ЦК України, а також спеціальної норми - частини другої статті 6 Закону № 898-IV майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом і недодержання вимог цієї норми відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Тобто якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду відповідно постанови від 21.11.2018 у справі №372/504/17 відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, встановивши, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Право кожного на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод закріплене в ч. 1 ст. 55 Конституції України універсальним юридичним засобом відстоювання людиною свого правового статусу в будь-якій конкретній життєвій ситуації.

Таким чином, суд дійшов висновку, що оспорювані договори укладені між ОСОБА_2 та ПАТ «Промінвестбанк» без нотаріально посвідченої згоди позивача ОСОБА_1 , яка є співвласником предмета іпотеки в силу вимог статті 60 СК України і така обставина не спростована, то оскаржувані договори та відповідні пункти таких, відповідно вимог статей 203, 205, 215 ЦК України слід визнати недійсними.

Представник відповідача ТОВ «Кредитні Ініціативи» просив відмовити у задоволенні позовних вимог також у зв`язку із пропуском позивачем строків позовної давності.

Аналізуючи встановлені обставини та докази, що їх підтверджують, а також норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд щодо строку позовної давності у даному спорі приходить до таких висновків.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, згідно ст.253 ЦК України.

Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до частини першої статті 261ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знала про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини своєчасно не звернулася за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Так, у позовній заяві позивач зазначає, що про порушення свого права власності дізналася у кінці 2018 року. Позивачем було подано заяву про поновлення строку позовної давності, згідно якої остання вказує, що про наявність договорів іпотеки від 11.06.2007 року вона дізналась лише в кінці 2018 року, про наявність інших договорів дізналась лише в травні 2019 року. Вказуючи, що до цього часу їй не було відомо ні їх зміст ні про їх наявність, та не було стороною укладення таких, тому не могла звернутись до суду за захистом своїх прав.

Відомостей, що відповідачем 1 на момент розлучення заперечувалось право позивача на набуте у період шлюбу нерухоме майно відсутні. Будь-яких дій з боку відповідача 1 щодо визнання права власності на спірне нерухоме майно виключно ним не вчинялося, як і не вчинялося ніяких дій щодо припинення права спільної сумісної власності, чи позбавлення позивача права на її частку у праві спільної сумісної власності, або інших дій які б свідчили про спір між позивачем та відповідачем 1 після розірвання шлюбу та до моменту подачі позову до суду. Аналогічних відомостей не наведено й представником відповідач ТОВ «Кредитні ініціативи». Саме посилання представника відповідача ТОВ «Кредитні ініціативи» в судовому засіданні на звернення до суду з позовом до відповідача 1 стосовно кредитної заборгованості не свідчить про те, що саме позивачу стало відомо про наявність оспорюваних договорів іпотеки. Позивач не був учасником ні такої справи, ні самих оспорюваних договорів, та таких доказів суду надано не було.

Враховуючи наведене вище, слід дійти висновку, що позивач на момент звернення до суду з позовом про визнання договору іпотеки та договору про позасудовий порядок реалізації іпотечного майна недійсними не втратила права власності на спірне нерухоме майно та не пропустила строків позовної давності щодо звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки у період з 24.04.2012 року (дата розірвання шлюбу) і до моменту звернення до суду будь-яке право спільної сумісної власності позивача на спільне майно порушеним не було. Після того як позивач довідався про порушення прав (кінець 2018 року) і до моменту звернення із позовом до суду (13.03.2019 року) трьох років не минуло, а відтак відсутні підстави для застосування наслідків пропуску строків позовної давності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Таким чином, судом було встановлено, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом.

Враховуючи встановлені обставини справи, зважаючи на особливість спірних правовідносин, які виникли між сторонами, оскільки доказів на спростування встановлених обставин справи відповідачами до суду надано не було, керуючись положеннями цивільного законодавства та основними засадами судочинства, суд, належним чином оцінивши подані сторонами докази, оскільки домовленості чи шлюбного договору щодо поділу спільного майна сторонами не укладено, тому суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними, повністю підтверджуються зібраними у справі доказами, а відтак підлягають задоволенню у повному обсязі.

Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Документально підтверджені судові витрати у розмірі 1536,80 грн. за подання позовної заяви, підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 80, 81, 141, 263, 265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до першого відповідача - ОСОБА_2 , другого відповідача - публічного акціонерного товариства «Промінвестбанк», третього відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи», про визнання договору іпотеки та договору про позасудовий порядок реалізації іпотечного майна недійсними - задовольнити.

Визнати недійсним п. 5.2.1. Іпотечного договору від 13.06.2007 № 157/23-2007, укладеного ОСОБА_2 з ЗАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (ПАТ «Промінвестбанк») посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В., зареєстрований в реєстрі за №2445;

визнати недійсним Іпотечний договір від 13.06.2007 № 157/23- 2007, укладений ОСОБА_2 з ЗАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (ПАТ «Промінвестбанк») посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В., зареєстрований в реєстрі за №2445;

визнати недійсним п. 5.2.1. Іпотечного договору № 44/23-2005 від 15.04.2005, укладеного ОСОБА_2 з ЗАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (ПАТ «Промінвестбанк») посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В., зареєстрований в реєстрі за №622;

визнати недійсним Іпотечний договір № 44/23-2005 від 15.04.2005, укладений ОСОБА_2 з ЗАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (ПАТ «Промінвестбанк») посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В., зареєстрований в реєстрі за №622;

визнати недійсним п. 5.2.1. Іпотечного договору № 101/23-2007 від 28.04.2007, укладеного ОСОБА_2 з ЗАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (ПАТ «Промінвестбанк») посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В., зареєстрований в реєстрі за №1569;

визнати недійсним Іпотечний договір № 101/23-2007 від 28.04.2007, укладений ОСОБА_2 з ЗАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (ПАТ «Промінвестбанк») посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В., зареєстрований в реєстрі за №1569.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) 512,27 грн.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Промінвестбанк» (код ЄДРПОУ - 00039002, адреса місця знаходження: 01001, м. Київ, вул. Шевченка, 12) судовий збір на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) 512,27 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» (код ЄДРПОУ - 35326253, адреса місця знаходження: 07400, Київська область, м. Бровари, Бульвар Незалежності, будинок 14) судовий збір на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) 512,27 грн.

Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В.Фазикош