Номер провадження: 22-ц/813/1358/20
Номер справи місцевого суду: 509/3843/15-ц
Головуючий у першій інстанції Бочаров А.І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Черевка П.М.,

Дрішлюка А.І.

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 серпня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

28 серпня 2015 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 05 липня 2007 року уклали кредитний договір ODOVGA00000280. Згідно зазначеного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати ОСОБА_2 кредит у розмірі 20 000 доларів США на термін до 05.07.2017р., а ОСОБА_2 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, ОСОБА_2 повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_2 сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 20 000 доларів США.

В порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконував, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки.

У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_2 станом на 21.05.2015р. має заборгованість у розмірі - 13 689,07 доларів США, яка складається з наступного:

- 11 129,26 доларів США - заборгованість за кредитом;

- 1 350,55 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 280,00 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом;

- 265,96 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором;

а також штрафи відповідно до Договору:

- 12,01 доларів США штраф (фіксована частина);

- 651,29 доларів США - штраф (процентна складова).

В забезпечення виконання зобов`язання за договором ODOVGA00000280 між ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір поруки в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договором з поручителем ОСОБА_4 та договір поруки в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договором з поручителем ОСОБА_3 ..

Відповідно до умов договору поруки, а саме п. 5, позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором ODOVGA00000280.

Згідно п. 6 договору поруки, поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання. Вимога, що була пред`явлена до поручителів щодо виконання забезпеченого зобов`язання, залишена без задоволення.

Враховуючи викладене, з посиланням на ст. ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України представник ПАТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 13 689,07 доларів США, що за курсом 20,81 відповідно до службового розпорядження НБУ від 21.07.2015р. складає 284 869,59 грн. за кредитним договором №ODOVGA00000280 від 05.07.2007р. та стягнути солідарно з відповідачів судові витрати.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 серпня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №ODOVGA00000280 від 05.07.2007р. у розмірі 11 453,15 доларів США, яка складається з наступного:

- 7 079,26 доларів США - заборгованість за кредитом;

- 2 364,38 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 520,00 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом;

- 935,02 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором;

а також штрафи відповідно до договору:

- 9,56 доларів США - штраф (фіксована частина).

- 544,93 доларів США штраф (процентна складова), що за курсом НБУ (станом на день винесення рішення, на 15.08.2017р., 1 долар США = 25,63 грн) складає 293 544,23 грн..

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 848,70 грн., у дольовому порядку, з кожного по 949,57 грн. (а. с. 126-128).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 серпня 2017 року та направити справу на новий розгляд або ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційного суду Одеської області визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Погорєлова С.О., судді Калараш А.А., Заїкін А.П..

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року №452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» апеляційний суд Одеської області ліквідовано, утворено Одеський апеляційний суд.

03 січня 2019 року розпочав свою роботу Одеський апеляційний суд, у зв`язку з чим йому була передана для розгляду вказана цивільна справа.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались неодноразово належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про отримання ними судових повісток, причини неявки до суду сторони не повідомили.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та у доступі їх до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 25.03.2020 року.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). (частина першою статті 530 ЦК України).

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Як зазначено у частинах 1 та 2 статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та відповідачем ОСОБА_2 був укладений кредитний договір ODOVGA00000280, за яким Банк надав останньому кредит в розмірі 20 000,00 доларів США, з оплатою 11,4% річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення до 05 липня 2017 року з погашенням кредиту, відсотків за користування кредитом та винагороди щомісячно в розмірі 317,69 доларів США з «10» по «15» число кожного місяця, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором (а. с. 13-15).

ЗАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за вказаним кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит в розмірі 20 000,00 доларів США (а. с. 16).

05 липня 2007 року в забезпечення зобов`язань за кредитним договором ODOVGA00000280 між Банком та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір поруки, за яким поручитель зобов`язався відповідати перед Банком солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором (а. с. 18).

Одночасно у забезпечення зобов`язань за спірним кредитним договором ODOVGA00000280 між Банком та відповідачкою ОСОБА_3 був укладений договір поруки, за яким поручитель зобов`язався відповідати перед Банком солідарно у повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором (а. с. 17).

Відповідно до пункту 5 договору поруки 05 серпня 2015 року Банком було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу від 04 серпня 2015 року із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором ODOVGA00000280.

Згідно пункту 6 договору поруки, поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання.

Вимога, що була пред`явлена до поручителів щодо виконання забезпеченого зобов`язання, залишена без задоволення.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідача ОСОБА_2 станом на 21 травня 2015 року у нього утворилась заборгованість в розмірі 13 689,07 доларів США, з яких: 11 129,26 доларів США за кредитом; 1 350,55 доларів США за процентами за користування кредитом; 280,00 доларів США комісія за користуванням кредитом; 265,96 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; штрафи: 12,01 доларів США штраф (фіксована частина); 651,29 доларів США штраф (процентна складова).

Під час розгляду справи Банк надав суду розрахунок заборгованості за кредитом станом на 09 червня 2017 року, за яким заборгованість відповідача ОСОБА_2 становить 11 453,15 доларів США (з урахуванням наданих представником відповідача квитанцій про сплату заборгованості за кредитом), з яких: 7 079,26 доларів США за кредитом; 2 364,38 доларів США за процентами за користування кредитом; 520,00 доларів США комісія за користуванням кредитом; 935,02 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; штрафи: 9,56 доларів США штраф (фіксована частина), 544,93 доларів США штраф (процентна складова).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що, оскільки позивачем не зменшувались позовні вимоги з урахуванням сплачених за час розгляду справи коштів за кредитом, а сума заборгованості станом на 09 червня 2017 року зменшилась з 13 689,07 доларів США до 11 453,15 доларів США, стягненню солідарно з відповідачів на користь позивача підлягає заборгованість в сумі 11 453,15 доларів США.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р.), в редакції чинної на час вирішення спору судом першої інстанції.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічні положення містяться у статті 212 ЦПК України (2004р.).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Аналогічні положення містяться у статті 57 ЦПК України (2004р.).

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а саме, наявність заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню з позичальника та поручителя в солідарному порядку, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

У частині 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Порука є видом забезпечення виконання зобов`язання (ч. 1 ст. 546 ЦК України), за своєю правовою природою договір поруки має додатковий (акцесорний) характер відносно основного зобов`язання, істотними умовами його укладання є визначення характеру та обсягу відповідальності поручителя й підстави припинення цього зобов`язання, які передбачені статтею 559 ЦК України.

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Відповідно до пункту 11 договорів поруки цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов`язань по кредитному договору (а. с. 17, 18).

Умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов`язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому у цьому випадку має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього Кодексу (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах, зокрема від 22 серпня 2018 року у справі №2-1169/11 (провадження №14-265цс18), від 20 березня 2019 року у справі №1411/3467/12 (провадження №14-594цс18), від 10 квітня 2019 року у справі №604/156/14-ц (провадження №14-644цс18), а також Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі №1522/6244/12 (провадження №61/8540св18).

Пунктом 7.1. кредитного договору ODOVGA00000280 від 05 липня 2007 року періодом сплати слід вважати перерід з «10» по «15» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 317,69 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

У разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, позичальник зобов`язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів (а. с. 15зв.).

Отже, сторони врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання за щомісячним погашенням платежів.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі №6-1451цс16 зроблено висновок, що відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З договорів поруки вбачається, що у них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 4.2 договору поруки) про його дію до припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі №6-1174цс16 зроблено висновок, що «згідно з пунктом 4.5 кредитного договору в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.8 (сплата процентів), 3.3.9 (своєчасна та в належному розмірі сплата кредиту й процентів) цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів. Суди встановили, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 здійснила 10 вересня 2009 року, а тому за визначенням пункту 4.5 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто з 11 грудня 2009 року. Після зміни строку виконання зобов`язання (11 грудня 2009 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.5 договору позичальник був зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати, й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 11 грудня 2009 року не підлягали виконанню».

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором від 21 травня 2015 року з 10 серпня 2008 року позичальник належним чином не виконував обов`язки по сплаті щомісячного чергового платежу, тому на 120 календарний день 10 грудня 2008 року настав строк для дострокового погашення боржником кредитної заборгованості та почався відлік шестимісячного строку для звернення до поручителів з вимогою про стягнення цієї заборгованості.

Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 14 серпня 20109 року у справі №523/1507/16 (провадження №61-10534св18).

Апеляційним судом встановлено, що шестимісячний строк для звернення до поручителів з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором настав 10 липня 2009 року.

Однак, Банк звернувся до суду з позовом, у тому числі до поручителя 28 серпня 2015 року (а. с. 3), тобто з пропуском встановленого законом шестимісячного строку.

За таких підстав, колегія суддів приходить до висновку, що у даному випадку порука ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вважається припиненою.

У пункті 7.1. кредитного договору визначено, що кредит виданий на споживчі цілі (а. с. 15зв.).

Тому, у даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-XII).

Відповідно до пункту 22 частини першої статті 1 Закону №1023-XII споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника.

У пункті 2.2.3 кредитного договору зазначено, що позичальник зобов`язується сплатити Банку винагороду згідно п. п. 7.1 та 6.2 даного договору, а саме винагорода сплачується за надання фінансового інструменту у розмірі суми від наданого виданого кредиту щомісяця в період сплати, за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50% договору та за проведення додаткового моніторингу (а. с. 15зв.).

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України N 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року

№15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц (провадження №61-8862сво18) сформовано правовий висновок такого змісту: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

З огляду на зазначене, колегія суддів робить висновок про те, що положення спірного кредитного договору від 14 березня 2008 року №149-013/ФК-08 про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за надання кредиту, управління кредитом та дострокове проведення розрахунків по кредиту є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок.

Таким чином, позовні вимоги банку у частині стягнення заборгованості за комісією є необґрунтованими з вищевказаних підстав і до задоволення не підлягають».

Аналогічний правової висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №522/18855/16 (провадження №61-10934св19) та у постанові від 16 січня 2020 року у справі №518/1454/15 (провадження №61-25357св18).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вимоги Банку в частині стягнення заборгованості за комісією в розмірі 280 доларів США є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Колегією суддів не приймається до уваги розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 09 червня 2017 року, оскільки Банк не звертався до суду з вимогами про збільшення відповідальності позичальника.

З урахуванням положень частини 1 статті 13 ЦПК України суд апеляційної інстанції розраховує заборгованість за кредитним договором в межах вимог, заявлених Банком 28 серпня 2015 року з урахуванням визнання Банком часткової сплати позичальником щомісячних платежів після звернення з позовом до суду.

Виходячи з наведеного, загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 9 359,07 доларів США, що курсом НБУ станом на 21 травня 2015 року еквівалентно 194 762,24 грн. (9 359,07 дол. США х 2 081 грн.: 100%), з яких: 7 079, 26 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 147 319,40 грн., за кредитом, 1 350,55 доларів США, що курсом НБУ еквівалентно 28 104,95 грн., - за відсотками за користування кредитом, 265,96 доларів США що курсом НБУ еквівалентно 5 534,63 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 12,01 доларів США що курсом НБУ еквівалентно 249,93 грн. штраф (фіксована частина), 651,29 доларів США, що курсом НБУ еквівалентно 13 553,34 грн. штраф (процентна частина).

Посилання відповідача ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки при визначення розміру заборгованості за кредитним договором безпідставно не враховано сплата платежів за кредитом в розмірі 2 200 доларів США, не приймаються до уваги, оскільки ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано належних, достовірних та достатніх письмових доказів на підтвердження вказаних обставин.

За таких обставин, виконуючи повноваження апеляційного суду, колегія суддів дійшла до висновку про те, що позичальник, відповідач ОСОБА_2 не виконує взяті на себе зобов`язання за кредитом в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором. Тому права Банку були порушені і підлягають судовому захисту шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача ОСОБА_2 на користь Банку в розмірі 9 359,07 доларів США, що курсом НБУ станом на 18 березня 2020 року еквівалентно 253 162,84 грн., з яких: 7 079, 26 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 191 493,98 грн., за кредитом, 1 350,55 доларів США, що курсом НБУ еквівалентно 36 523,38 грн., за відсотками за користування кредитом, 265,96 доларів США що курсом НБУ еквівалентно 7 194,22 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 12,01 доларів США що курсом НБУ еквівалентно 325,68 грн. штраф (фіксована частина), 651,29 доларів США, що курсом НБУ еквівалентно 17 617,39 грн. штраф (процентна частина).

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач поніс і документально підтвердив витрати по сплаті судового збору при подачі позовної заяви в сумі 2 848,70 грн. (а. с. 27), а відповідач ОСОБА_2 при подачі апеляційної скарги в сумі 3 133,57 грн. (а. с. 143), тому у зв`язку з задоволенням позову та апеляційної скарги частково присудженню з урахуванням зустрічних вимог з відповідача ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає й судовий збір в сумі 2 000 грн..

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 599, 625, 1050 ЦК України, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог Банку частково та стягнення заборгованості на користь позивача з відповідача ОСОБА_2 ..

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384 ЦПКУкраїни, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 серпня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь АТ КБ «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, , рах. № НОМЕР_2 , МФО №305299) заборгованість за кредитним договором №ODOVGA00000280 від 05 липня 2017 року у розмірі 9 359,07 доларів США, що курсом НБУ станом на 18 березня 2020 року еквівалентно 253 162,84 грн., з яких: 7 079, 26 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 191 493,98 грн., за кредитом, 1 350,55 доларів США, що курсом НБУ еквівалентно 36 523,38 грн., за відсотками за користування кредитом, 265,96 доларів США що курсом НБУ еквівалентно 7 194,22 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 12,01 доларів США що курсом НБУ еквівалентно 325,68 грн. штраф (фіксована частина), 651,29 доларів США, що курсом НБУ еквівалентно 17 617,39 грн. штраф (процентна частина) та судовий збір у розмірі 2 000 гривень.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 25 березня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

П.М.Черевко