Постанова

Іменем України

18 березня 2020 року

м. Київ

справа № 760/32257/18

провадження № 61-17264св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року у складі судді Шереметьєвої Л. А. та постанову Київського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що в провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за його позовом до фізичної особи -підприємця ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів у сумі 3 061 204 грн 77 коп.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року в порядку забезпечення позову був накладений арешт у межах суми позовних вимог у розмірі 3 061 204 грн 77 коп. на всі об`єкти нерухомого і рухомого майна ОСОБА_4 із забороною суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно вносити будь-які зміни (записи), окрім запису про накладення арешту, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також вчиняти будь-які дії щодо реєстрації, перереєстрації, скасування реєстрації речових прав та їх обтяжень, у тому числі з відкриттям розділу, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень стосовно об`єктів нерухомості, право приватної власності на яке зареєстроване за відповідачем.

Арешт майна ОСОБА_4 мав забезпечити позов, зокрема і за рахунок квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року його позов був задоволений частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на його користь 2 072 060 грн 14 коп. При підготовці заяви про примусове виконання рішення суду йому стало відомо, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 перейшло до ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 19 червня 2018 року, укладеного з відповідачем ОСОБА_2 . Зі змісту договору дарування вбачалось, що квартира АДРЕСА_2 належала дарувальнику ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року про затвердження мирової угоди в справі про розподіл майна подружжя між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року за його апеляційною скаргою ухвала Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року про затвердження мирової угоди між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 була скасована.

Позивач посилався на те, що ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру всупереч вимогам закону, у момент набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру згідно з ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року все майно ОСОБА_4 перебувало під обтяженням згідно з ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати недійсним укладений 19 червня 2018 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 договір дарування квартири АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений 19 червня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савельєвим А. Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 1284. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на момент затвердження Солом`янським районним судом м. Києва від 21 травня 2018 рокумирової угоди про поділ спільної сумісної власності, квартира АДРЕСА_2 була під арештом відповідно до ухвали Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року в порядку забезпечення позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів. Вжиті судом заходи забезпечення позову ОСОБА_1 були чинними і на момент укладання договору дарування квартири АДРЕСА_2 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що, зважаючи на наявний арешт нерухомого майна, ОСОБА_4 не мав права розпоряджатися належним йому майном, у тому числі на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди у справі про поділ майна подружжя.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2019 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду від 25 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У жовтні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 березня 2020 року вказану справу призначено до судового розгляду у складі колегіїз п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що набуття ОСОБА_2 квартири у власність є законним. Позивач немає прав на квартиру, перебування квартири у власності ОСОБА_3 не порушує прав позивача. Крім того, до суду апеляційної інстанції залучено клопотання про долучення до матеріалів справи копії заяви ОСОБА_4 про те, що він немає будь-яких майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 , та документів, що підтверджують придбання зазначеної квартири особисто ОСОБА_2 . Однак суд апеляційної інстанції належним чином не відобразив у постанові інформації про зазначене клопотання і причини відмови в його задоволенні.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , в якому він просив залишити оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони прийняті при всебічному та повному з`ясуванні обставин справи, ґрунтуються на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , (чоловіка відповідача ОСОБА_2 ), про стягнення грошових коштів у сумі 3 061 204 грн 77 коп. у зв`язку з невиконанням останнім умов договору від 07 жовтня 2016 року № 31 на здійснення поставки обладнання для системи «Розумний будинок» та проведення програмувальних та пусконалагоджувальних робіт.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року в порядку забезпечення позову накладено арешт у межах суми позовних вимог на всі об`єкти нерухомого і рухомого майна ОСОБА_4 із забороною суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно (державним реєстраторам прав на нерухоме майно; виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській та Севастопольській міській, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям; акредитованим суб`єктам; державним та приватним нотаріусам) вносити будь-які зміни (записи), окрім запису про накладення арешту, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також вчиняти будь-які дії щодо реєстрації, перереєстрації, скасування реєстрації речових прав та їх обтяжень, у тому числі з відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень стосовно об`єктів нерухомості, право приватної власності на яке зареєстроване за відповідачем.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказана інформація 27 грудня 2017 року була внесена до Державного реєстру.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 2 072 060 грн 14 коп. предоплати за умовами укладеного між ними договору, 30 993 грн 60 коп. пені та 320 грн судового збору.

Вказане рішення суду сторонами не оскаржувалося та набрало законної сили.

На виконання зазначеного рішення суду Деснянським районним відділом Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві за заявою ОСОБА_1 було відкрито виконавче провадження № 56626407.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя затверджена мирова угода, якою за ОСОБА_2 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , а також автомобіль марки BMW X5, 2011 року випуску, а за ОСОБА_4 - право власності на машиномісце площею 16,3 кв. м і легковий автомобіль марки BMW 740, 2016 року випуску.

19 червня 2018 року ОСОБА_2 здійснила безоплатне відчуження квартири АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3 шляхом укладання договору дарування.

ОСОБА_1 оскаржив в апеляційному порядку ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року про затвердження мирової угоди між ОСОБА_2 і ОСОБА_7 .

Постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року скасовано, а справу повернуто до суду для продовження розгляду.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину.

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Згідно з частинами другої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктом 2 частини першої та частини другої Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до пункту 7 зазначеної постанови правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 ЦКУкраїни та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК України.

Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦКУкраїни).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що квартира АДРЕСА_2 є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

На момент затвердження Солом`янським районним судом м. Києва від 21 травня 2018 року мирової угоди між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності зазначена квартира була під арештом відповідно до ухвали Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року в порядку забезпечення позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів. Станом на 05 грудня 2018 року рішення Печерського районного суду м. Києва виконується Деснянським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Вжиті судом заходи забезпечення позову ОСОБА_1 були чинними також і на момент укладання договору дарування квартири АДРЕСА_2 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що оскільки ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року вжиті заходи забезпечення позову, то ОСОБА_2 не мала права на відчуження зазначеної квартири.

Оскільки в судовому засіданні доведено, що відповідач приховав та замовчував існування арешту на квартиру, накладеного судом, тривалих судових справ стосовно спірної квартири, в нотаріально посвідченому договорі дарування підтверджувала, що квартира під арештом або у спорі не перебуває, істотність значення цих обставин для позивача, суди мали підстави для задоволення позову.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що набуття ОСОБА_2 квартири у власність є законним, позивач немає прав на квартиру, перебування квартири у власності ОСОБА_3 не порушує прав позивача, є необґрунтовані.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції належним чином не відобразив у постанові інформацію щодо доданої до матеріалів справи копії заяви ОСОБА_4 про те, що він немає будь-яких майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 , та документів, що підтверджують придбання зазначеної квартири ОСОБА_2 без участі ОСОБА_4 , є необґрунтованими, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Інші доводи наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що усуді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк