Єдиний унікальний номер 233/3089/19
Номер провадження 22-ц/804/686/20
Єдиний унікальний номер 233/3089/19 Головуючий у 1 інстанції Бєлостоцька О.В.
Номер провадження 22-ц/804/686/20 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів Космачевської Т.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Цимбала Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 233/3089/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2019 року у складі судді Бєлостоцької О.В., -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року позивач ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому зазначив, що 04 червня 2008 року між відповідачкою та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/07-169/345. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 04 червня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу Щербиніною Н.П., предметом якого є належний відповідачці на праві власності житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

17 червня 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» було укладено договір про відступлення права вимоги № 114/21, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 014/07-169/345 від 04 червня 2008 року перейшло до ПАТ «Вектор Банк».

17 червня 2016 року між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір про відступлення права вимоги № 265/ФК-16, відповідно до якого право вимоги за кредитним договором № 014/07-169/345 від 04 червня 2008 року перейшло до ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія».

22 червня 2016 року між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» укладено договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, відповідно до якого право вимоги за іпотечним договором № 014/07-169/345 від 12 вересня 2008 року перейшло до ПАТ «Вектор Банк».

22 червня 2016 року між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого право вимоги за договором іпотеки № 014/07-169/345 від 12 вересня 2008 року перейшло до ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія». У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором № 014/07-169/345 від 04 червня 2008 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість, яка відповідно до реєстру боржників до договору відступлення права вимоги становить 463932 гривні 69 копійок і складається із : суми заборгованості за кредитом у розмірі 90940 гривень 35 копійок, суми заборгованості за відсотками у розмірі 41991 гривня 17 копійок, суми пені в розмірі 331001 гривня 17 копійок.

Позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/07-169/345 від 04 червня 2008 року в розмірі 463932 гривні 69 копійок звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» права продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі - продажу в порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, встановленою за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2019 року в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовлено.

На вказане рішення позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/07-169/345 від 04 червня 2008 року в розмірі 463932 гривні 69 копійок звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» права продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі - продажу в порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, встановленою за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

В мотивування апеляційної скарги зазначає, що з твердженням суду першої інстанції про обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав як іпотекодержателя категорично не погоджується. Вважає, що звернення до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором узгоджується з вимогами статей 38 і 39 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV. Банк та Відповідач погодили іпотечне застереження, а саме визначили у договорі іпотеки обидва передбачені частиною третьою статті 36 цього Закону способи задоволення вимог іпотекодержателя: 1. Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем (п. 5 .1 .1 . Договору іпотеки); 2. Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі (п.5.5.1.2. Договору іпотеки) Згідно п.5.5.1 Договору іпотеки, зазначено, що Договір іпотеки є змішаним договором, який водночас містить умови договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який надає іпотекодержателю право на власний розсуд. Згідно з п.5.4 Договору іпотеки, звернення стягнення здійснюється на підставі: 1) рішення суду; 2) виконавчого напису нотаріуса; 3) шляхом продаж у іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продаж у порядку встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» (п.5.5.1. цього договору); 4) згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя згідно зі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (п.5.5.1. цього договору).

Посилається на ст.16 ЦК України, та зазначає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Отже особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. якщо це не заборонено законом.

Конституція України гарантує кожному право на судовий розгляд спору за виключенням випадків, у яких законом прямо встановлено обов`язковий порядок досудового врегулювання. Такий порядок поширюється і на захист прав юридичних осіб.

Зазначає, що у своїй заяві просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором стягнути стягнення на предмет іпотеки у певний спосіб - шляхом продажу від свого імені іншій особі - покупцеві. У статті 12 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Стаття 33 цього Закону № 898-IV передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання па підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь - який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зазначає, що законодавець передбачив як можливість набуття у власність предмета іпотеки іпотекодержателем, так і можливість продажу предмета іпотеки на погашення заборгованості за забезпеченим зобов`язанням, якщо сторони у договорі передбачили таке право іпотекодержателя та встановили відповідний порядок реалізації цього права. При цьому право на звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, визначеному у відповідному застереженні не перешкоджає іпотекодержателю застосовувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі і в судовому порядку.

Частина перша статті 38 Закону № 898-ІУ прямо передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві за рішенням суду. Тобто обрання судового чи позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки повністю залежить від волі іпотекодержателя та прямо передбачене п.5.5.1 Договору іпотеки, що логічним і відповідає принципу диспозитивності.

Разом з тим звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки не пов`язане з дотриманням досудових процедур, як не залежить і від того, чи передбачено таке право у договорі іпотеки.

Вважає, що оскільки законом установлено вказаного способу звернення стягнення на предмет іпотеки як в судовому (примусовому), так і в досудовому порядку, кваліфікація його лише як позасудового способу звужує дійсний зміст вказаної норми, чим порушуються право особи на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене.

Враховуючи наявність в іпотекодержателя закріпленого законом права на звернення до суду із вказаною вимогою, вважає, що реалізація іпотекодержателем свого права на продаж предмета іпотеки шляхом надання йому права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві може відбуватися, в тому числі й за рішенням суду, зокрема в разі задоволення судом позов; про звернення стягнення на предмет іпотеки. В іншому випадку це спотворює вимоги закону, а самі частини першої статті 38 Закону № 898-IV та фактично змінює його положення (правила), що є недопустимим, оскільки у такому разі з`являються нові правила, які не приймалися уповноваженим законодавчим органом державної влади та протирічить закону, що прийнятий у встановленому порядку, та забезпечує захист прав іпотекодержателя і сформульований дотриманням вимог як статті 6 Конвенції, так і статті 64 Конституції України.

Наголошує, що Банк та відповідач у добровільному порядку погодили умови звернення стягнення па предмет іпотеки, а також передбачили право іпотекодержателя за власним вибором здійснити примусове стягнення па предмет іпотеки у випадку порушеня іпотекодавцем покладених на нього обов`язків за кредитним договором.

Вважає, що обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Письмові відзиви на апеляційну скаргу позивача відповідач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 не надали.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Від відповідача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без її участі (а.с.8 т.2).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» задоволенню не підлягає.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 червня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/07-169/345 відповідно до п.п.1.1, 1.2, 2.1 якого кредитор надав позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії в сумі 18220 доларів США на споживчі цілі зі строком повернення по 03 червня 2018 року. Забезпеченням зобов`язання позичальника за цим договором є будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.70-76, 84-88).

17 серпня 2012 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду № 014/07-169/345/81-1-0-00/918 до кредитного договору № 014/07-169/345 від 03 червня 2008 року, відповідно до п.1 якої дійшли згоди про зміну валюти виконання зобов`язань за кредитним договором з доларів США на гривню, виходячі з офіційного курсу НБУ, погодивши розмір заборгованості за кредитом в сумі 107810 гривень 86 копійок (а.с.77-81,89-92).

04 червня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки № 014/07-169/345, відповідно до п.1.1 якого іпотекою за цим договором забезпечуються будь-які вимоги іпотекодержателя, які випливають з кредитного договору № 014/07-169/345 від 03 червня 2008 року, укладеного між іпотекодержателем та ОСОБА_1 , за умовами якого остання зобов`язана до 03 червня 2018 року повернути іпотекодержателю кредит у розмірі 18220доларів США, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи) в розмірі, строки та у порядку, передбачених кредитним договором (а.с.3-5).

Відповідно до п.п.1.2, 1.3 договору іпотеки № 014/07-169/345 від 04 червня 2008 року предметом іпотеки є нерухоме майно - належний ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 жовтня 1999 року жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , заставна вартість якого визначена сторонами в сумі 126270 гривень 00 копійок (а.с.3-5).

Пунктом 5.1 зазначеного вище договору іпотеки передбачено, що у разі повного або часткового порушення будь-якого з умов основного зобов`язання або умов цього договору іпотекодержатель надсилає позичальнику/ іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п.5.4 договору іпотеки № 014/07-169/345 від 04 червня 2008 року сторони узгодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися: - за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаруса; шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку» (п.5.5.1 договору); згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя згідно зі ст.37 Закону України «Про іпотеку» (п.5.5.1 договору).

Підпунктом 5.5.1 договору іпотеки передбачено, що відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку» цей договір є змішаним договором, який одночасно містить умови договору про задоволення вимог іпотекодержателя та зокрема згідно підпункту 5.5.1.2 надає іпотекодержателю право на власний розсуд задовольнити свої вимоги шляхом продажу від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, що буде встановлена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до висновку незалежного експерта-суб`єкта оціночної діяльності. Для реалізації іпотекодержателем права звернути стягнення на предмет іпотеки вказаним способом, іпотекодавець керуючись ст.ст.-237-239 ЦК України доручає іпотекодержателю отримати витяги з Реєстру прав власності на нерухоме майно, представляти інтереси іпотекодавця з питань, пов`язаних із предметом іпотеки, підписувати відповідні заяви та запити, отримувати будь-які документи відносно предмета іпотеки на підставі цього договору без отримання окремої довіреності.

17 серпня 2012 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 уклали нотаріально посвідчений договір про зміни до іпотечного договору № 014/07-169/345 від 04 червня 2008 року, які стосувались, зокрема, того, що іпотека забезпечує також і виконання грошових зобов`язань іпотекодавця, що випливають з додаткової угоди № 014/07-169/345/81-1-0-00/918 від 17 серпня 2012 року до кредитного договору № 014/07-169/345 від 03 червня 2008 року (а.с.6-7).

17 червня 2016 року між ПАТ «Вектор Банк» та ПАТ «Райффайзен банк Аваль» було укладено договір відступлення права вимоги № 114/21, відповідно до п.2.1 останнім за плату передано ПАТ «Вектор Банк» право вимоги до боржників, вказаних в реєстрі боржників. Перелік кредитних договорів, боржників, розрахунок сум заборгованості боржників на дату підписання договору, зазначені в додатку № 1, що є його невід`ємною частиною (а.с.10-14, 141-144).

Як вбачається із витягу з реєстру боржників до договору про відступлення прав вимоги № 114/21 від 17 червня 2016 року (а.с.136), ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» передало ПАТ «Вектор Банк» право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 4 із загальною сумою заборгованості у валюті договору в розмірі 463932 гривні 69 копійок.

22 червня 2016 року між ПАТ «Вектор Банк» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення прав за договорами іпотеки, відповідно до п.1 якого у зв`язку з укладенням сторонами договору відступлення, предметом якого є відступлення прав вимоги за кредитними договорами відповідно до підписаних реєстрів боржників, первісний кредитор - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступає та передає, а новий іпотекодержатель - ПАТ «Вектор Банк» приймає та набуває всіх прав належних первісному іпотекодержателю за іпотечними договорами, які забезпечують виконання зобов`язань за кредитними договорами та перелічені у додатку № 1 до цього договору - реєстрі іпотечних договорів (а.с.159-160).

Як вбачається, з витягу з реєстру іпотечних договорів, (а.с.161-162), ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив та передав новому іпотекодержателю - ПАТ «Вектор Банк» право вимоги до ОСОБА_1 за договором іпотеки предметом якого є житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

17 червня 2016 року між ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» та ПАТ «Вектор Банк» було укладено договір відступлення права вимоги № 265/ФК-16, відповідно до п.2.1 якого останнім за плату передано позивачу по справі права вимоги до боржників, вказаних в реєстрі боржників. Перелік кредитних договорів, боржників, розрахунок сум заборгованості боржника на дату підписання договору, зазначені в додатку № 1, що є його невід`ємною частиною (а.с.15-22, 145-148).

Як вбачається із витягу з реєстру боржників до договору про відступлення прав вимоги № 265/ФК-16 від 17 червня 2016 року (а.с.28,140), ПАТ «Вектор Банк» передало позивачу по справі - ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 4.

ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» сплатило обумовлену п.3.1 договору відступлення права вимоги № 265/ФК-16 від 17 червня 2016 року суму в розмірі 5858000, що підтверджується копіями платіжних доручень від 20 липня 2016 року та від 21 червня 2016 року (а.с.29, 134).

22 червня 2016 року між ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» та ПАТ «Вектор Банк» укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого у зв`язку з укладенням договору про відступлення права вимоги № 265/ФК-16 від 17 червня 2016 року ПАТ «Вектор Банк» передало та відступило ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» сукупність належних йому прав за договорами забезпечення відповідно до переліку, який міститься у додатку № 1 до договору (а.с.164-165).

З додатку № 1 до договору про відступлення права вимоги від 22 червня 2016 року вбачається, що ПАТ «Вектор Банк» передало ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» право вимоги, зокрема, і за договором іпотеки, предметом якого є належний ОСОБА_1 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.166-167).

В державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявна інформація про державну реєстрацію іпотеки (а.с.8-9).

05 жовтня 2016 року позивач по справі надіслав на адресу ОСОБА_1 лист про погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 463932грн 69коп (а.с.152).

Проте, на переконання суду першої інстанції, зміст цього листа не відповідає вимогам попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, передбаченого п.5.1 договору іпотеки № 014/07-169/345 від 04 червня 2008 року, з огляду на що, суд не взяв цей лист до уваги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідно до п.5.4, підпункту 5.5.1.2 пункту 5.5.1 договору іпотеки № 014/04-169/345 від 04 червня 2008 року, права іпотекодержателя за яким перейшли до позивача по справі, сторони передбачили позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем у порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку», позовна вимога про зверненя стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодерждателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту та дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

На переконання колегії суддів оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України).

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку», одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону).

З огляду на вказане Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Такі правові висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у пунктах 14-20, 57-60 постанови від 29 травня 2019 року по аналогічній справі № 310/11024/15-ц.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»).

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 цього Закону).

У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша статі 35 Закону України «Про іпотеку»). Положення вказаної частини не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).

Вимога, встановлена частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя статті 35 Закону України «Про іпотеку»).

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 36 Закону України «Про іпотеку») не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»). Це означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса (пункт 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц).

Частина перша статті 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вбачається із матеріалів справи (і було досліджено судом першої інстанції), укладеним 04 червня 2008 року договором іпотеки № 014/07-169/345, а саме п.5.4, п.п. 5.5.1.2 пункту 5.5.1 сторони передбачили позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем у порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку». Саме тому позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продати іпотеко держателем предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», яка передбачена іпотечним договором як позасудовий захист прав іпотеко держателя, є неналежним способом захисту.

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту незалежно від того, чи просить позивач встановити у рішенні суду право продати предмет іпотеки від імені іпотекодержателя, чи від імені іпотекодавця. Вказане також відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц.

Отже, з огляду на наведені вище висновки щодо застосування приписів статей 35, 36, 37, 38 і 39 Закону України «Про іпотеку», враховуючи обов`язковість договору для сторін (стаття 629 ЦК України), які, визначаючи його умови, реалізували принцип свободи договору (пункт 3 частини першої статті 3, стаття 627 ЦК України), колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Наявність істотних перешкод для іпотекодержателя у реалізації позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження позивач, з наданням належних та допустимих доказів, не обґрунтовував.

Доводи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення норм закону стороною, що подала апеляційну скаргу, з метою довести помилковість висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» ("Pronina v. Ukraine") від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено. Отже, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги немає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення суду - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.

За подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 881,50 грн. (а.с.193, а.с.210 т.1).

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, підстави для відшкодування позивачу витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відсутні, такі судові витрати покладаються на позивача.

Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторонами не надані.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, оскільки ціна позову складає 126 270,00 грн., що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2019 року, в якому позивачем була подана позовна заява. Відповідно до статті 7 Закону України від 12 листопада 2018 року № 2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2019 року встановлено у розмірі 1921 гривня.

Отже, відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, постанова апеляційного суду у цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2019 року залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 24 березня 2020 року.

Судді: