Ухвала

25 березня 2020 року

м. Київ

справа № 175/4472/17

провадження № 61-5138ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 26 грудня 2013 року між ним та ОСОБА_2 укладений договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 1 578 696,55 грн, що станом на день укладення договору становило 175 410,00 дол. США із кінцевим терміном повернення до 31 грудня 2014 року. Відповідно до пункту 11 договору позики від 26 грудня 2013 року цей договір є укладеним у момент передачі грошей, тобто 26 грудня 2013 року. Крім того, факт отримання вказаних коштів підтверджується розпискою ОСОБА_2 у якій він визнав, що станом на 01 січня 2015 року має заборгованість перед ОСОБА_1 у сумі 2 624 176,0 грн. Відповідно до умов вказаного договору позика надається позичальнику під 60 відсотків річних. Також договором передбачено штраф за прострочення повернення позики у розмірі 10 відсотків від простроченої суми, а також додатково зобов`язується сплачувати позикодавцю проценти у розмірі 60 відсотків річних від простроченої суми за весь час прострочення. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору позики, на момент звернення до суду утворилася заборгованість у розмірі 7 419 873,78 грн, а саме: 1 578 696,55 грн - сума боргу за договором позики; 2 841 653,79 грн - 60 відсотків річних за користування позикою за період із 26 грудня 2013 року по 21 листопада 2017 року; 157 869,65 грн - 10 відсотків штраф від простроченої суми; 2 841 653,79 грн - 60 відсотків річних від простроченої суми за весь час прострочення за період із 31 грудня 2014 року по 21 листопада 2017 року. Крім того, згідно з пунктом 6 договору позики сторони домовилися, що у разі збільшення на дату повернення позики (платежу за позикою) офіційного курсу гривні до доларів США більш ніж на 2 відсотки від його офіційного курсу на дату укладання договору, позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю «проіндексовану суму позики», що становить 5 233 852,67 грн. Він неодноразово звертався як в усній формі, так і в письмовій до відповідача з вимогою повернути вказані кошти та сплатити відсотки за користування ними, проте останній не виконав його вимог та жодних дій щодо повернення коштів не вчинив.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у загальному розмірі 12 653 726,60 грн та судові витрати.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач виконав свої зобов`язання за договором позики, що підтверджується наданими розписками, в одній із яких позивачем зазначено про те, що претензій до відповідача не має.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 рокускасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено частково Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики у розмірі 409 949,29 грн, проценти за користування позикою в сумі 962 788,65 грн та штраф у розмірі 92 880,43 грн, а всього 1 465 618,37 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідач повернув позивачу частину суми позики, що підтверджується складеними розписками, неповернута сума позики у розмірі 409 949,29 грн та нараховані проценти за період дії договору позики підлягають стягненню із відповідача у примусовому порядку. Оцінивши розписку від 14 вересня 2017 року, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що позивач у зазначеній розписці визнав факт повного виконання відповідачем умов договору позики.

Відмовляючи у задоволенні вимог щодо стягнення відсотків за користування позикою за період із 31 грудня 2014 року по 21 листопада 2017 року, апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність нарахування позивачем відсотків поза межами строку дії договору. Вимога щодо стягнення другої неустойки за те саме порушення умов договору (прострочення повернення позики) у вигляді 60 відсотків річних від простроченої суми за весь час прострочення за період із 31 грудня 2014 року по 21 листопада 2017 року у сумі 2 841 653,79 грн є несправедливим подвійним нарахуванням неустойки та надмірним тягарем для відповідача.

16 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана 16березня 2020 року, тому вона підлягає розгляду відповідно до положень ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судового рішення. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак