провадження № 22-ц/824/158/2020 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Суханової Є.М.,
з участю секретаряМариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» в особі державного реєстратора Попової Олександри Валеріївни про визнання недійсною державну реєстрацію прав та їх обтяжень,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року позивач ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києваз позовом до відповідачів ПАТ «Укрсоцбанк», Комунального підприємства 71; Центр розвитку та інвестицій Васильківського району в особі державного реєстратора Попової О.В. про визнання недійсною державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого просив суд визнати недійсним з моменту вчинення державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 40916977 від 02.05.2018 16:41:09, про реєстрацію права власності ПАТ «Укрсоцбанк» на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що предметом даного позову є визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора Попової О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень права власності ПАТ «Укрсоцбанк» на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , тобто позовні вимоги стосуються правочину, що регулює право власності та інші майнові права на предмет нерухомості. Так, 19.09.2008 року між ТОВ «УніКредитБанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № MRTG-87, відповідно до якого банк надав позивачу грошові кошти в розмірі 40000,00 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1 , а позивач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за його користування. З метою належного виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 19.09.2008 року між ТОВ «УніКредитБанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № MRTG-87/S, відповідно до якого позивач передав відповідачу нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , що належала позивачу на праві власності. Зазначена квартира є єдиним житлом позивача, та встановлена відповідачем позивачу сума заборгованості не відповідає дійсності, про що позивач належним чином повідомив відповідача. Однак, 02.05.2018 року о 16:41:09 суб`єктом державної реєстрації КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району, державним реєстратором Поповою О.В. було винесено рішення про державну реєстрацію, індексний номер 40916977, відповідно до якого право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за ПАТ «Укрсоцбанк». Позивач вказує, що всупереч вимог законів, зокрема, Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про іпотеку», - було проведено стягнення спірної квартири шляхом набуття банком, як іпотекодержателем, права власності на майно, передане в іпотеку, а також прийняте рішення про державну реєстрацію. Так, банком не було подано державному реєстратору достатніх та належних документів для проведення відповідної реєстрації, а тому, на думку позивача, в силу ст.ст. 203, 215, 217 ЦК України, правочин - державна реєстрація прав та обтяжень має бути визнана недійсною, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав за даним позовом.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району в особі державного реєстратора Попової Олександри Валеріївни про визнання недійсною державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

При цьому, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві зазначає, що суд неповно з`ясував обставини на які посилався апелянт та ухвалив незаконне рішення. Вказує, що на спірну квартиру поширюється дія ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що виключає звернення примусового стягнення на квартиру та суперечить актам чинного законодавства України. Крім того, реєстратору не надано жодних документів, які є належними та допустимими доказами обставин отримання коштів, підстав для реєстрації за банком права власності у відповідача не було, реєстрацію здійснено з перевищенням повноважень.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонамбуло надано строк для подачі відзивів на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

20.11.2019 року до суду надійшли пояснення АТ «Укрсоцбанк», подані представником, адвокатом Біллерисом Ю.О., згідно яких відповідач просив відмовити у задоволені апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначив, що апеляційна скарга дублює позовні вимоги та не містить посилань на норми чинного законодавства, що спростовують висновки суду. Вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позивачем було обрано невірний спосіб захисту.

16.03.2020 року до суду надійшли додаткові пояснення ОСОБА_1 , подані представником - ОСОБА_2 , згідно яких представник посилаючи на практику Верховного Суду зазначає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із порушення норм матеріального і процесуального права та неправильного застосування судової практики.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16.03.2020 року заяви АТ «Альфа - Банк» та представника ОСОБА_1 ., адвоката Маліченко Л.Т., про залучення до участі у справі замість АТ «Укрсоцбанк» його правонаступника Акціонерне товариство «Альфа - Банк» задоволено. Залучено до участі у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» в особі державного реєстратора Попової Олександри Валеріївни про визнання недійсною державну реєстрацію прав та їх обтяжень - акціонерне товариство «Альфа - Банк» правонаступником процесуальних прав та обов`язків акціонерного товариства «Укрсоцбанк».

Представник позивача в судовому засіданні просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Представник відповідача АТ «Альфа-Банк» в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 19.09.2008 року між ТОВ «УніКредитБанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит № MRTG-87, відповідно до якого банк надав позивачу грошові кошти в розмірі 40 000,00 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1 , а позивач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за його користування (т.1, а.с. 27-29).

19.09.2008 року між ТОВ «УніКредитБанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № MRTG-87/S, відповідно до якого позивач передав відповідачу нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , що належала позивачу на праві власності.

Зазначені договори є чинними та на час розгляду справи, доказів на підтвердження їх недійсності (нікчемності) матеріали справи не містять.

02.05.2018 року о 16:41:09 суб`єктом державної реєстрації КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району - державним реєстратором Поповою О.В. було винесено рішення про державну реєстрацію, індексний номер 40916977, відповідно до якого право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за ПАТ «Укрсоцбанк».

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що позивач не заявив вимоги про скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права, суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог, а в ході розгляду справи, останні, змінені (уточнені) не були, позивачем для захисту своїх прав обрано невірний спосіб захисту щодо скасування рішення про державну реєстрацію, що визначено правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року №79543762 (справа №755/9555/18), в зв`язку з чим суд вважав, що в задоволенні позову слід відмовити.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За правилами, встановленими частиною 1 статті 5 ЦПКУкраїни, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Способи захисту порушеного права визначено частиною 2 статті 16 ЦК України, яка визначає, що такими способами можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

До суду за захистом порушеного права може звернутися будь-яка особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено.

При цьому процес такого захисту у суді обмежено законодавцем принципом диспозитивності, згідно з яким захист здійснюється виключно у межах заявлених вимог, на підставі наданих доказів і з суворим дотримання приписів статті 16 ЦКУкраїни.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1)визнання права; 2)визнання правочину недійсним; 3)припинення дії, яка порушує право; 4)відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)примусове виконання обов`язку в натурі; 6)зміна правовідношення; 7)припинення правовідношення; 8)відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10)визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Ким або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках, а також суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся до суду з позовною вимогою про визнання недійсною державної реєстрації права на предмет іпотеки за ПАТ «Укрсоцбанк», яка була здійснена державним реєстратором.

Проте, сторона позивача не звернула увагу на те, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту порушеного права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року №79543762 (справа №755/9555/18), яка відповідно до статті 263ЦПК підлягає врахуванню судом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем для захисту своїх прав обрано невірний спосіб захисту, в зв`язку з чим позов є необґрунтованим та в його задоволенні слід відмовити.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не надано жодних доказів та аргументів на спростування висновків суду першої інстанції щодо обрання неналежного способу захисту.

Посилання апелянта дублюють доводи позовної заяви та не є обов`язковими підставами для скасування судового рішення.

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта, про неможливістьвзяття до уваги позиції Верховного Суду, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року №79543762, оскільки доводи апелянта є не обґрунтованими, ним не було надано доказів, які б свідчили про можливість відступу від даної правової позицій судом.

Поряд з цим, колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача на інші постанови Верховного Суду, оскільки вказані судові рішенні стосуються інших правовідносин, та не можуть бути застосовані за даних обставин.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і ухвалив законне та обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, яке слід залишити без змін.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги, то вони колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновки суду, викладені в рішенні.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набираєзаконноїсили з дня їїприйняття та може бути оскарженадо Верховного Суду протягомтридцятиднів у випадках, передбаченихстаттею 389 Цивільногопроцесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

Є.М. Суханова