КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/1626/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року м. Київ

Справа № 367/2646/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 , на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 вересня 2019 року, ухвалене у складі судді Саранюк Л.П.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири,

встановив:

У квітні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до відповідача ОСОБА_3 , в якому просить:

- стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію у розмірі 199 750 грн. вартості 1/2 частки однокімнатної квартири загальною площею 32,2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить сторонам на праві спільної часткової власності.

- припинити право власності позивача на 1/2 частки однокімнатної квартири загальною площею 32,2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

- визнати за відповідачем право власності на 1/2 частки однокімнатної квартири загальною площею 32,2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

- стягнути із відповідача на його користь судові витрати в сумі 1997 грн. 50 коп.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказує, що рішення суду не містить мотивів суду, які покладені в обґрунтування рішення, оскільки складається лише з: дублювання змісту позовної заяви, копіювання частини правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-2925цс15 та копіювання частини правової позиції Верховного Суду України у справі №6-2811 цс 15, яка не може бути застосована до спірних правовідносин, що розглядаються.

Зазначає, що твердження суду про те, що на думку суду, позивачем не надано доказів, що майновий стан відповідача дозволяє їй виплатити грошову компенсацію вартості частки в розмірі 199 750 грн., не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи, зокрема технічним записом судового засідання, а також аудіозаписом телефонної розмови з відповідачем, яка підтвердила спроможність виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за нею права власності на спільне майно.

Посилається на те, що відповідач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості сплати грошової компенсації вартості частки позивача, висловивши лише незгоду з таким вирішенням спору. Таким чином, суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам справи, не врахував, що право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки у майні не може бути обмежене іншими співвласниками.

Судом невірно застосовано вимоги ст.71 СК України, а саме те, що позивач не повинен був вносити кошти на депозитний рахунок суду, суд прийшов до помилкового висновку, що спірні правовідносини треба вважати поділом спільного майна подружжя. Суд не врахував, що майно знаходиться у спільній частковій власності, та те, що шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, а тому ст. 71 СК України не застосовується.

Звертає увагу на те, що у випадку, коли один із співвласників згідний отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не згідна її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений співвласник в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації звертається до суду із позовом на підставі ст.364 ЦК України.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги та просили задовольнити. Наголошували на тому, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги той факт, що в судовому засіданні відповідач визнала наявність у неї грошових коштів для виплати позивачу вартості його частки квартири, проте відмовляється це робити. При цьому судом першої інстанції було допущено суттєве процесуальне порушення - з невідомих причин не було долучено до матеріалів справи технічний запис фіксації судового засідання, під час якого відповідач визнала зазначену обставину.

Відповідач ОСОБА_3 повторно в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку, за наявною в матеріалах справи адресою, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за її відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовував тим, що 28.07.2012 року між сторонами був зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї шлюб. 02.11.2012 року, у період перебування в шлюбі, сторонами за договором купівлі-продажу було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (в рівних долях ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ), посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіним М.С. та внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 23139591. Тобто, зазначене вище майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва 08.10.2018 року у справі № 761/29272/18 шлюб розірвано.

З січня 2019 року позивач не може проживати у даній квартирі, відповідно не має права користуватися своєю власністю, оскільки відповідач не надає можливості проживати та користуватися належним позивачу майном, адже відповідачем змінено замки на вхідні двері, а тому потрапити до квартири немає жодної змоги. Добровільно надати можливість користуватись належним майном відповідач не має бажання, повністю ігнорує прохання та звернення. Так, позивачем 18.01.2019 року направлено лист з проханням надати доступ до квартири, однак жодної відповіді на нього не отримано.

На даний момент позивачем прийнято рішення щодо продажу належної йому на праві приватної власності 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , про що повідомлено відповідача у листі від 18.01.2019, у якому було зазначено ціну та умови продажу. Однак, жодної відповіді не отримано, чим порушуються права позивача, встановлені ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України та ст.ст. 319, 358 ЦК України, щодо рівності власників під час здійснення своїх прав щодо власності. Відповідач ставить його у невигідне становище, адже розуміє, що ринкова привабливість 1/2 частки однокімнатної квартири мізерна. Крім того, 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить позивачу, не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування квартирою є неможливим.

Згідно зі звітом про визначення ринкової вартості, виконаним 05 березня 2019 року Асоціацією «Малого та середнього бізнесу «Афіна» ринкова вартість однокімнатної квартири загальною площею 32,2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є в рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , станом на 05 березня 2019 року становить 399 500 грн.

Тому просив стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію у розмірі 199 750 грн. вартості 1/2 частки квартири, припинити право власності позивача на вказану частку, натомість визнати за відповідачем право власності на зазначену Ѕ частку квартири.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень ст. 364 ЦК України та вважав, що позивачем не надано доказів тих обставин, що майновий стан відповідача дозволяє їй виплатити позивачу грошову компенсацію вартості частки квартири в розмірі 199 750 грн.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірні правовідносини регулюються частиною п`ятою статті 71 Сімейного кодексу України, згідно з якою присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Виходячи із вимог зазначеної норми та оскільки матеріалами справи не доведено спроможність відповідача ОСОБА_3 виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за нею права власності на спільне майно, що становитиме для неї надмірний тягар, а також враховуючи, що відповідач не згодна виконати вимоги ст. 71 СК України та внести відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Проте колегія суддів вважає, що погодитись з такими висновками суду в повному обсязі неможливо, оскільки висновки про застосування до даних правовідносин ч. 5 ст. 71 СК України є необґрунтованими та зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 28 липня 2012 року перебували у шлюбі, зареєстрованому Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва 08 жовтня 2018 року у справі № 761/29272/18 шлюб між сторонами розірвано. Зазначеним рішенням встановлено, що ведення спільного господарства та сімейно-шлюбні стосунки сторони припинили з червня 2018 року ( а.с. 10).

У період перебування в шлюбі, 02.11.2012 року сторонами за договором купівлі-продажу було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіним М.С. та внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 23139591 ( а.с. 11).

Як вбачається зі звіту про визначення ринкової вартості, виконаного 05 березня 2019 року оцінювачем Асоціації «Малого та середнього бізнесу «Афіна», ринкова вартість однокімнатної квартири загальною площею 32,2 кв.м., житловою площею 15,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є в рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , станом на 05 березня 2019 року становить 399 500 грн.

Відповідно до вказаного звіту, об`єкт оцінки знаходиться в незадовільному фізичному стані, експлуатація квартири можлива лише при умові проведення ремонту ( а.с. 13-27).

Також з матеріалів справи встановлено, що сторони у спірній квартирі не проживають, зареєстрованим місцем проживання позивача є квартира АДРЕСА_2 , місцем проживання відповідача, з якою також проживає малолітня дочка сторін, - АДРЕСА_3 .

У договорі купівлі-продажу квартири від 02.11.2012 року зазначено про те, що покупці ОСОБА_1 та ОСОБА_3 купують зазначену квартиру в рівних частинах кожен, тобто по 1/2 частині. Вказана квартира є однокімнатною, загальною площею 32,2 кв.м., житловою площею 15,5 кв.м.

Відповідний запис про належність квартири сторонам на праві спільної часткової власності також внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виконаний приватним нотаріусом Нельзіним М.С. 02 листопада 2017 року, відповідно до якого кожній із сторін належить Ѕ частка квартири ( а.с. 12).

Частиною 1 ст. 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою та третьою ст. 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, не зважаючи на те, що квартира АДРЕСА_4 була придбана сторонами у період шлюбу, договором купівлі-продажу від 02 листопада 2012 року сторони визначили, що квартира придбавається у спільну власність із визначенням часток, по Ѕ частині кожному, тобто у спільну часткову власність.

За викладених обставин висновки суду першої інстанції про те, що зазначена квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності, та про необхідність застосовувати до даних правовідносин норми права, які регулюють поділ майна подружжя, колегія суддів вважає необґрунтованими.

За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Частиною 2 ст. 365 ЦК України визначено, що суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз конструкції норм статей 364 та 365 ЦК України свідчить, що положення статті 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач - співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна іншого співвласника ( співвласників) - відповідача у справі.

За змістом статті 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону, він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми.

Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що задоволення позовних вимог можливе лише за умови внесення вартості частки спірного майна на депозитний рахунок суду, оскільки закон вимагає вчинення цієї процесуальної дії у разі подання позову інших співвласників про припинення права особи на частку у спільному майні відповідно до статті 365 ЦК України.

Посилання суду на положення статті 365 ЦК України є помилковим, оскільки вказана норма регулює випадки, коли позивач - співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів у справі.

З вищевикладених підстав колегія суддів також вважає необґрунтованим посилання суду першої інстанції на необхідність застосування правил ч. 5 ст. 71 СК України, згідно з якою присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Враховуючи, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності, позивач ОСОБА_1 є співвласником, який бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від іншого співвласника - відповідача ОСОБА_3 компенсації належної йому частки та визнання за нею права власності на все майно, то застосуванню до даних правовідносин підлягає ст. 364 ЦК України.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у позові з тих підстав, що відповідач ОСОБА_3 не згодна виконати вимоги ст. 71 СК України та внести відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.

Разом з тим, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, врахувавши інтереси обох учасників спільної часткової власності, встановив, що позивачем ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_3 спроможна виплатити йому компенсацію за його частку у спільному майні, і така виплата становитиме для неї надмірний тягар.

Такий висновок суду першої інстанції колегія суддів вважає правильним, оскільки він зроблений відповідно до норм матеріального права та на підставі наявних у справі доказів.

У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року в справі № 6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Отже, згода інших співвласників на виплату співвласнику, який бажає отримати компенсацію вартості його частки, не є обов`язковою, проте судам під час вирішення справ зазначеної категорії необхідно з`ясувати, чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які мають (не мають) змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

Аналогічний висновок зробив і Верховний Суд у постановах від: 30 січня 2018 року у справі № 369/8864/15-ц; 27 вересня 2018 року у справі № 193/1008/16-ц; 21 січня 2019 року у справі № 242/2563/16-ц ; 19 червня 2019 року у справі № 752/10312/14-ц; 22 липня 2019 року у справі № 145/1194/16-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд не надав належної оцінки поясненням відповідача, яка фактично підтвердила свою фінансову спроможність виплатити позивачу компенсацію Ѕ частки квартири, - колегія суддів відхиляє, оскільки висловлена відповідачем фраза «в мене є кому дати ці гроші» не може однозначно свідчити про те, що відповідач спроможна виплатити позивачу грошову компенсацію вартості його частки у розмірі 199 750 грн. Тому вказані пояснення відповідача правильно не були прийняті до уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ч.ч. 1, 6-7 ст. 81 ЦК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та його представник посилались на те, що спроможність відповідача виплатити позивачу 200 тисяч гривень компенсації доводиться тією обставиною, що у липні 2018 року відповідач продала іншу квартиру ( АДРЕСА_5 , що була зареєстрована на праві власності за відповідачем, та отримала кошти від продажу вказаної квартири.

Однак такі посилання колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки про зазначену обставину позивач не заявляв ні суду першої інстанції, ні в апеляційній скарзі, вказана обставина не була предметом дослідження і сторони не подавали відповідні докази з цього приводу. Також доказів відчуження відповідачем зазначеної квартири матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Частиною 4 ст. 83 ЦПК України передбачено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу ( ч. 1 ст. 84 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 229 ЦПК України визначено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Надана позивачем апеляційному суду довідка від 24 лютого 2020 року про вчинену нотаріальну дію, а саме: засвідчення 03 липня 2018 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Кінащук В.С. підпису ОСОБА_1 на його заяві про надання згоди дружині ОСОБА_3 на продаж квартири АДРЕСА_5 , на думку колегії суддів, не може бути підтвердженням майнового стану відповідача. Крім того, зазначена довідка була подана до суду апеляційної інстанції без надання відповідного доказу неможливості її подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача.

Посилання позивача та його представника на необхідність скасування рішення суду з процесуальних підстав колегія суддів відхиляє, оскільки вичерпний перелік порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, визначено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України. Таких підстав позивачем не наведено. Відсутність в матеріалах справи протоколу судового засідання та аудіозапису судового засідання за 30 вересня 2019 року не призвела до неправильного вирішення справи, оскільки, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення суду, в рішенні судом зазначено про присутність в судовому засіданні позивача, його представника, відповідача та основний зміст їх пояснень.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає законним і обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, припинення його права власності та визнання права власності на частку квартири за відповідачем, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач спроможна виплатити компенсацію за його частку у спільному майні і така виплата не становитиме для відповідача надмірний тягар. Доводи апеляційної скарги відповідача зазначених висновків не спростовують.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне змінити мотивувальну частину оскаржуваного рішення суду щодо застосування норм матеріального права та підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , виклавши її у редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 вересня 2019 року необхідно залишити без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати у доповненні або зміні його мотивувальної частини.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 вересня 2019 року - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.