Провадження № 2/760/4785/20
Справа № 760/5359/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2020 року м. Київ

Суддя Солом`янського районного суду м. Києва Козленко Г.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору та відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

встановив:

Позивачі звернулися до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до відповідача в якому просять:

- розірвати укладений між ОСОБА_1 та відповідачем договір про надання послуг;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 4477,39 грн сплачених відповідно до договору, 27810 грн пені та 20000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 20000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Посилаючись на ЗУ «Про захист прав споживачів», вищевказаний позов не оплачений позивачами судовим збором.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суд приходить до висновку про направлення справи за підсудністю, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, звертаючись за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва, позивачі керувалися ч.5 ст.28 ЦПК України, подаючи позов за своїм зареєстрованим місцем проживання.

Відповідно до ст.28 ч.5 ЦПК України, якою встановлені правила альтернативної підсудності, за зареєстрованим місцем проживання позивача можуть пред`являтись позови про захист прав споживача.

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Перевіряючи твердження позивачів про підсудність вищевказаного позову Солом`янському районному суду м. Києва, як суду за зареєстрованим місцем проживання позивачів, суд виходить з наступного.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються Законом від 12 травня 1991 р. № 1023-XII "Про захист прав споживачів". Цим Законом установлено права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону № 1023-ХІІ споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно із ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо:1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Із пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості, зокрема, про те, яке право споживача, передбачено саме Законом України «Про захист прав споживача», порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду.

Але, підставою звернення позивачів з вищевказаним позовом не є порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживача». Позов не містить жодного посилання на порушення прав позивачів саме як споживачів та способи їх захисту, передбачених саме цим Законом, оскільки позовні вимоги стосуються розірвання договору, стягнення грошових коштів, пені та моральної шкоди.

Вимога про стягнення сплачених коштів взагалі не може бути вимогою в порядку захисту прав споживача, оскільки Законом України «Про захист прав споживачів», як спеціальним законом, не передбачено такої можливості, зокрема і статтею 10 Закону.

Вимога про стягнення сплачених коштів відповідно до договору, заявлена в тому вигляді, в якому вона міститься в позові, також не може вважатись вимогою в порядку захисту прав споживача, оскільки не передбачено такого способу захисту у ст.10 Закону України «Про захист прав споживача, яка регулює права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг), оскільки позивачі не просять суд відшкодувати збитки, а заявляють вимогу про стягнення коштів, пені та моральної шкоди.

А відтак, на правовідносини, що виникли між сторонами за вищевказаним позовом, не є захистом прав споживача, а тому на них не поширюються вимоги ЦПК України про право позивачів на альтернативну підсудність - за їхнім місцем проживання. Отже, вищевказаний позов є непідсудним Солом`янському районному суду м.Києва.

Відповідно до ч.1 ст.27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

В позовній заяві позивачем вказана адреса відповідача: м . Дніпро, вул . Спартака, 8.

За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Отже, вищевказана справа не підсудна Солом`янському районному суду м. Києва відповідно до територіальної юрисдикції (підсудності).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

У відповідності до положень ч.ч.1, 2 ст.32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються і справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

З огляду на викладене вище, справа не підсудна Солом`янському районному суду м. Києва, тому позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору та відшкодування матеріальної та моральної шкоди передати за підсудністю до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська.

Керуючись ст.ст.27, 31, 32 ЦПК України, суддя, -

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору та відшкодування матеріальної та моральної шкодипередати на розгляд за підсудністю до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська(49083, м. Дніпро, вул. Новоселівська, 9).

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя - Г.О. Козленко