Провадження № 22-ц/802/240/20 Категорія: 68 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Киці С.І., Осіпука В. В.,

з участю секретаря - Губарик К.А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2016 року

В С Т А Н О В И В:

03 серпня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. З врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, поданої 07.11.2016 року позовні вимоги обгрунтовувала тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 29 лютого 2016 року, яке набрало законної сили 04 квітня 2016 року, встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 19 лютого 2006 року по 05 липня 2007 року включно. Зазначала, що під час проживання разом зі ОСОБА_3 , однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 19 лютого 2006 року по 05 липня 2007 року включно та під час шлюбу з 06 липня 2007 року ними 08.08.2006 року було взято споживчий кредит в АКІБ «УкрСиббанк» на ім`я відповідача ОСОБА_3 в розмірі 140 000 доларів США. За вказані кошти ними було набуто право власності на: 1) 1/2 частину магазину продовольчих товарів /літер А-9/ загальною площею 149,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 4 000 000 грн.; 2) частину складсько-торгівельного комплексу /А-2/ загальною площею 113,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 3 000 000 грн.; 3) приміщення торгового кіоску /А-1 / загальною площею 17,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 , вартістю 800 000 грн.; 4) земельну ділянку площею 0,2304 га з адміністративним будинком в АДРЕСА_4 , придбана згідно договору купівлі-продажу від 26 квітня 2007 року №1465. Дані об`єкти нерухомості були зареєстровані на ім`я відповідача та з її дозволу та відома використовувались в підприємницькій діяльності. 29 травня 2007 року ними було взято споживчий кредит під заставу транспортного засобу в АКІБ «УкрСиббанк» на ім`я відповідача ОСОБА_3 в розмірі 39 200 доларів США для придбання автомобіля Mitsubishi Pajero 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 400 000 грн.

Вказує, що 2 жовтня 2008 року ними було отримано споживчі кредити в АКІБ «УкрСиббанк» на ім`я відповідача ОСОБА_3 в розмірі 10 915,82 грн., 10 000 доларів США та 253 000 доларів США. 19 березня 2010 року нею було продано особисту приватну власність - квартиру АДРЕСА_5 . Вищевказані кредитні кошти та кошти від продажу квартири позивача були використані ними на реконструкцію адміністративного будинку під цех з виробництва ковбасних виробів і офісних приміщень та прохідної по АДРЕСА_4 , придбання обладнання для цеху з виробництва ковбасних виробів та придбання транспортних засобів, а саме: автомобіль Opel Vivaro 2005 року випуску з холодильною установкою, кузов № НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , вартістю 300 000 грн.; автомобіль Fiat Doblo Cargo 2008 року випуску з холодильною установкою, кузов № НОМЕР_5 , д.н.з. НОМЕР_6 , вартістю 280 000 грн.; автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 313 GDI 2008 року випуску з холодильною установкою, кузов № НОМЕР_7 , д.н.з. НОМЕР_8 , вартістю 340 000 грн.; автомобіль ЗИЛ 130 В-1 СПГ 1992 року випуску, шасі № НОМЕР_9 , д.н.з. НОМЕР_10 з напівпричепом марки ТЦ 10:00 AM 1992 року випуску, шасі № НОМЕР_11 , д.н.з. НОМЕР_12 , вартістю 140 000 грн.; автомобіль Land Rover Range Rover 2010 року випуску, кузов № НОМЕР_13 , д.н.з. НОМЕР_14 , вартістю 1 000 000 грн. Зазначає, що вищевказане рухоме та нерухоме майно набуте ними за спільні кошти під час спільного проживання та шлюбу, було зареєстроване на ім`я відповідача ОСОБА_3 .

Крім того, після подання даного позову дізналась, що її чоловік ОСОБА_3 16 липня 2015 року, без її згоди та без її відома, відчужив автомобіль Land Rover Range Rover 2010 року випуску, кузов № НОМЕР_13 , д.н.з. НОМЕР_14 , який придбаний ними під час шлюбу та являвся спільною сумісно власністю подружжя, громадянці ОСОБА_5 за 981 000 гривень, що підтверджується відповідною роздруківкою на транспортний засіб та копією Довідки-рахунок. Даними діями відповідача порушено право позивача ОСОБА_1 , як співвласника автомобіля, що перебував у спільній сумісній власності подружжя та був відчужений без її згоди, яке може бути захищене шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_3 в порядку поділу майна подружжя компенсації вартості її частки в спільному майні подружжя. Враховуючи, що на момент розгляду даної справи судом автомобіль Land Rover Range Rover 2010 року випуску, кузов № НОМЕР_15 , д.н.з. НОМЕР_14 не перебуває у власності сторін, позивач ОСОБА_1 має право на отримання компенсації вартості її частки, еквівалентної 1/2 вартості автомобіля, тобто 490 500 грн.

При вирішенні справи просить суд врахувати, що з позивачем ОСОБА_1 проживають та знаходяться на її утриманні неповнолітні діти - дочка ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відступити від рівності часток подружжя при її поділі з урахуванням інтересів дітей.

Крім того вказує, що під час шлюбу ними було створено та зареєстровано на відповідача право інтелектуальної власності на торгівельні марки (знаки для товарів і послуг) «ІНФОРМАЦІЯ_3» - свідоцтво на знак для товарів і послуг НОМЕР_18 від 12 грудня 2011 року та «ІНФОРМАЦІЯ_4» - свідоцтво на знак для товарів і послуг НОМЕР_19 від 10 грудня 2013 року.

Просить суд визнати за нею право спільної сумісної власності на майно набуте під час проживання разом зі ОСОБА_3 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 19 лютого 2006 року по 05 липня 2007 року включно та під час шлюбу з 06 липня 2007 року, а саме на:

1. земельну ділянку площею 0,2304 га для обслуговування цеху з виробництва ковбасних виробів та офісних приміщень, розташована в АДРЕСА_4 та приміщення цеху з виробництва ковбасних виробів та офісні приміщення /літер А-2/, загальною площею 1345,6 кв.м, за адресою АДРЕСА_4 , загальною вартістю 25 000 000 грн.;

2. 1/2 частину магазину продовольчих товарів /літер А-9/, загальною площею 149,9 кв.м, за адресою АДРЕСА_1 , вартістю 4 000 000 грн.;

3. частину складсько-торгівельного комплексу /А-2/ загальною площею 113,3кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , вартістю 3 000 000 грн.;

4. приміщення торгового кіоску /А-1/, площею 17,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 , вартістю 800 000 грн.;

5. автомобіль Mitsubishi Pajero 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , Д.Н.З. НОМЕР_2 , вартістю 400 000 грн.;

6. автомобіль Opel Vivaro 2005 року випуску з холодильною установкою, кузов № НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , вартістю 300 000 грн.;

7. автомобіль Fiat Doblo Cargo 2008 року випуску з холодильною установкою, кузов № НОМЕР_5 , д.н.з. НОМЕР_6 , вартістю 280 000 грн.;

8. автомобіль Mercedes-BenzSprinter 313 GDI 2008 року випуску з холодильною установкою, кузов № НОМЕР_7 , д.н.з. НОМЕР_8 , вартістю 340 000 грн.;

9. автомобіль ЗИЛ 130 В-1 СПГ 1992 року випуску, шасі № НОМЕР_9 , д.н.з. НОМЕР_10 з напівпричепом марки ТЦ 10:00 AM 1992 року випуску, шасі № НОМЕР_11 , д.н.з. НОМЕР_12 , вартістю 140 000 грн.;

10. право інтелектуальної власності на торгівельну марку (знак для товарів і послуг) « ІНФОРМАЦІЯ_3» - свідоцтво на знак для товарів і послуг НОМЕР_18 від 12 грудня 2011 року;

11. право інтелектуальної власності на торгівельну марку (знак для товарів і послуг) « ІНФОРМАЦІЯ_4 » - свідоцтво на знак для товарів і послуг НОМЕР_19 від 10 грудня 2013 року.

2) Визнати в порядку поділу майна подружжя за нею ОСОБА_1 право власності на:

1. 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2304 га для обслуговування цеху з виробництва ковбасних виробів та офісних приміщень, розташована в АДРЕСА_4 ;

2. 1/2 частину приміщення цеху з виробництва ковбасних виробів та офісні приміщення /літер А-2/, загальною площею 1345,6 кв.м, за адресою АДРЕСА_4 ;

3. 1/4 частину магазину продовольчих товарів /літер А-9/, загальною площею 149,9 кв.м, за адресою АДРЕСА_1 ;

4. частину складсько-торгівельного комплексу /А-2/ загальною площею 113,3кв.м., за адресою АДРЕСА_2 ;

АДРЕСА_1 . приміщення торгового кіоску /А-1/ площею 17,7 кв.м., за адресою АДРЕСА_3 ;

6. право інтелектуальної власності на торгівельну марку (знак для товарів і послуг) « ІНФОРМАЦІЯ_4 » - свідоцтво на знак для товарів і послуг НОМЕР_19 від 10.12.2013року.

3) Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частки у спільному майні подружжя (автомобіль Land Rover Range Rover 2010 року випуску, кузов № НОМЕР_13 , д.н.з. НОМЕР_14 ) в розмірі 490 050 гривень.

4) Стягнути судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задоволено частково.

Ухвалено визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину автомобіля LandRover Range Rover 2010 року випуску, кузов № НОМЕР_13 , д.н.з. НОМЕР_14 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені і документально підтвердженні судові витрати по сплаті судового збору в сумі 654,00 гривень.

В задоволенні решти позову - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, які були застосовані ухвалою суду від 22 червня 2016 року.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 13 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 06 листопада 2019 року ухвалу апеляційного суду Волинської області від 13 грудня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду в частині відмови в позові скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги лише в частині визнання за позивачем права приватної власності на 1/2 частину автомобіля Land Rover Range Rover 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_14 та відмовляючи в решті позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що цей транспортний засіб є спільним майном подружжя і належить їм у рівних частках, але оскільки автомобіль відчужено ОСОБА_5 , а доказів дійсної вартості цього автомобіля суду не надано, тому необхідно відмовити у стягненні з відповідача в користь позивача компенсації вартості 1/2 частки цього транспортного засобу. Відмовляючи у поділі іншого нерухомого майна і транспортних засобів суд дійшов висновку, що позивач не довела придбання вказаного майна за спільні кошти, а оскільки майно набуте відповідачем за рахунок кредитів, отриманих ним особисто і використовувалося ним для підприємницької діяльності, тому це майно є його особистим майном, а не спільним майном подружжя.

Однак погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна з огляду на таке.

Частиною першою статті 74 СК України у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що у разі, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу «Право спільної сумісної власності подружжя»(частина 2 статті 74 СК України).

Згідно з статтею 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини(навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить стаття 368 ЦК України.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором(частина 1 статті 70 СК України).

Згідно з статею 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відсутність судового рішення про визнання набутого за час шлюбу майна особистою приватною власністю одного із подружжя або інших достатніх доказів на підтвердження того, що таке майно придбане за особисті кошти одного із подружжя, дає підстави вважати, таке майно належить обом з подружжя на праві спільної сумісної власності у рівних частках.

Відповідні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 лютого 2016 року, яке набрало законної сили, встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 19 лютого 2006 року по 05 липня 2007 року. З 06 липня 2007 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилось двоє дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу та перебування у зареєстрованому шлюбі ними було придбано наступне майно, на яке позивач просила визнати право спільної сумісної власності та право власності за нею на 1/2 частину спільного майна:

- земельна ділянка площею 0,2304 га для обслуговування цеху з виробництва ковбасних виробів та офісних приміщень, що розташована по АДРЕСА_4 та приміщення цеху з виробництва ковбасних виробів та офісні приміщення (а.с. 39 т. 2);

- частину складсько-торгового комплексу А-2 (площею 113,3 кв.м) за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 18, 40 т. 2);

- приміщення торгового кіоску А- 1, площею 17,7 м. кв. за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 28 т. 2);

- автомобіль Mitsubishi Раjего 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_1 ( а.с.10 т.1);

- автомобіль Opel Vivaro 2005 року випуску з холодильною установкою, д.н.з. НОМЕР_4 , кузов № НОМЕР_17 (а.с.10 т.1);

- автомобіль Fiat Doblo Cargo 2008 року випуску з холодильною установкою, д.н.з. НОМЕР_6 , кузов № НОМЕР_5 (а.с.10 т.1);

- автомобіль Mercedes-Ben, Sprinter 313 CD1 2008 року випуску з холодильною установкою, д.н.з. НОМЕР_8 , кузов № НОМЕР_7 ;

- автомобіль ЗИЛ 130 В-1 СПГ 1992 року випуску, д.н.з. НОМЕР_10 , шасі № НОМЕР_9 з напівпричіпом марки ТЦ 10:00 AM (цистерна асенізаційна) 1992 року випуску д.н.з. НОМЕР_12 , шасі № НОМЕР_11 (а.с. 10, зворот, т. 1).

Крім того, під час шлюбу відповідачем ОСОБА_3 набуто та зареєстровано права інтелектуальної власності на торгівельні марки (знаки для товарів і послуг) « ІНФОРМАЦІЯ_3», свідоцтво на знак для товарів і послуг НОМЕР_18 від 12 грудня 2011року та «ІНФОРМАЦІЯ_4», свідоцтво на знак для товарів і послуг НОМЕР_19 від 10 грудня 2013 року (а.с. 12, 13 т. 1).

Також судом встановлено, що починаючи з 09 червня 2004 року відповідач ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Отже, судом встановлено, що зазначене майно набуте сторонами за період з 19 лютого 2006 року по 03 серпня 2015 року(день звернення до суду з даним позовом), та належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а тому колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині та визнання зазначеного вище майна спільною сумісною власністю сторін по справі.

Вказуючи, що спірне майно є особистим майном відповідача, так як набуте ним як фізичною особою-підприємцем і використовується у ході здійснення підприємницької діяльності суд першої інстанції не звернув уваги на те, що майно фізичної особи - підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів його поділу, про що зазначено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15. Крім того, грошові кошти отримані відповідачем від підприємницької діяльності, належать до спільного майна подружжя і не є його особистим майном.

У рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням Приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України зазначено, що право на торговельну марку або інше позначення, яке використовується для здійснення підприємницької діяльності, може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя, якщо воно набуте подружжям спільно за час шлюбу.

Твердження відповідача, що зазначене нерухоме та рухоме майно належить йому на праві особистої власності не підтверджено належними та допустимими доказами.

Приєднані до пояснень відповідача, наданих апеляційному суду докази не є такими, що беззаперечно свідчать, що майно хоча і набуте сторонами за час спільного проживання та шлюбу, але є його особистою власністю, оскільки придбане за особисті кошти.

Зокрема відповідач зазначає, що частина складсько-торгового комплексу по АДРЕСА_2 придбана ним в ПП ВКФ «Домінанта» 20 грудня 2005 року і саме цією датою проведений розрахунок за придбане майно. Однак таке твердження спростовується нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу нежитлового приміщення від 13 червня 2006 року, відповідно до п. 3.1, п. 3.2 яких розрахунок за придбане приміщення буде проведено в строк до 01 лютого 2007 року, шляхом сплати в готівковій формі в касу підприємства Продавця(а.с. 20-23 т. 2).

Разом з тим, не може бути визнаний судом як належний доказ придбання ОСОБА_3 за особисті кошти за період шлюбу торгового кіоску за адресою АДРЕСА_3 договір купівлі-продажу торгового кіоску, який укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 та визнаний дійсним за рішенням Луцького міськрайонного суду від 24 січня 2008 року, оскільки зі змісту даного договору не вбачається що Покупець сплачує за приміщення кіоску особисті кошти. Також ця обставина не встановлена і зазначеним рішення суду.

Посилання відповідача, що земельна ділянка площею 0,2304 га для обслуговування цеху з виробництва ковбасних виробів та офісних приміщень, що розташована по АДРЕСА_4 (договір купівлі-продажу від 26 квітня 2007 року); приміщення цеху з виробництва ковбасних виробів та офісні приміщення є його особистою власністю, оскільки придбані за кошти від продажу торгового павільйону на території торгового комплексу «Пасаж» та продажу автомобілів не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем не доведено, що саме ці кошти витрачені на придбання та реконструкцію вказаного нерухомого майна. Так само як не доведено, що отримані кошти позивачем від продажу власної квартири по АДРЕСА_5 витрачені нею на реконструкцію цеху з виробництва ковбасних виробів та офісних приміщень, що розташований по АДРЕСА_4 .

Разом з тим, досліджуючи подані сторонами кредитні договори із графіками погашення до них, колегія суддів приходить до висновку, що за кредитні кошти отримані за цими договорами не відбувалось придбання нерухомого та рухомого майна, яке є предметом спору в даній справі. Предметом спору є майно, яке стосується лише підприємницької діяльності відповідача, а всі кредити надавались позичальнику ОСОБА_3 виключно для його особистих потреб(споживчі потреби) з вказівкою «безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника»(а.с. 95-127 т. 1), а тому не можуть враховуватись при вирішенні заявлених позовних вимог. Указаним також спростовуються посилання позивача, що за рахунок отриманих кредитів ними придбано 1/2 частину магазину продовольчих товарів за адресою АДРЕСА_1 , частину складсько-торгівельного комплексу за адресою АДРЕСА_2 , приміщення торгового кіоску за адресою АДРЕСА_3 , земельну ділянку площею 0,2304 га з адміністративним будинком в АДРЕСА_4 .

Колегія суддів не бере до уваги надані відповідачем договори дарування торговельних марок на підтвердження тієї обставини, що вказане майно є особистою приватною власністю ОСОБА_3 з огляду на таке.

З договорів дарування від 10 жовтня 2008 року та 14 грудня 2012 року вбачається, що дарувальник ОСОБА_9 подарувала обдаровуваному ОСОБА_3 відповідно інтелектуальну власність (зображення знак ІНФОРМАЦІЯ_5), інтелектуальну власність (зображення знаку «ІНФОРМАЦІЯ_6»).

В тексті договорів зазначено, що дарувальник гарантує, що предмет дарування належить їй на праві приватної власності. Проте, в указаних договорах не зазначено чи реєструвала право інтелектуальної власності дарувальник за собою до укладення договорів дарування і на якій правовій підставі це право власності належало саме ОСОБА_9 . Адже саме належність особі майнових прав на торговельну марку, передбачених ст. 495 ЦК України свідчить про те, що така фізична особа має право нею розпоряджатися. Докази про належність ОСОБА_9 права інтелектуальної власності на торговельні марки в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 1114 ЦК України факт передання виключних майнових прав інтелектуальної власності, які відповідно до цього Кодексу або іншого закону є чинними після їх державної реєстрації, підлягає держреєстрації.

Однак надані відповідачем договори відчуження торговельних марок не зареєстровані в Державній службі інтелектуальної власності.

Разом з тим, не підлягає визнанню спільною сумісною власністю подружжя нерухоме майно, а саме: 1/2 частина магазину продовольчих товарів за адресою АДРЕСА_1 , оскільки право власності на це майно набуте відповідачем ОСОБА_3 до 19 лютого 2006 року. Дана обставина підтверджується договором купівлі-продажу від 23 липня 2003 року відповідно до якого ОСОБА_3 та ОСОБА_10 придбали в рівних долях по 1/2 частині кожен нежитлове приміщення скупки склопосуду по АДРЕСА_1 та відповідно до рішення виконкому Луцької міської ради № 455 від 25 листопада 2004 року провели реконструкцію нежитлового приміщення скупки склопосуду під магазин продовольчих товарів, а 28 липня 2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_10 рішенням виконкому Луцької міської ради № 240 був затверджений акт державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію продовольчих товарів по АДРЕСА_1 (а.с. 152, 156, 157 т. 2).

Що стосується позовної вимоги про визнання в порядку поділу майна подружжя за позивачем 1/2 частини нерухомого майна, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, то колегія суддів приходить до висновку. що такі позовні вимоги до задоволення не підлягають виходячи з наступного.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя, а також за наявності підстав для втручання у здійснення підприємницької діяльності.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності.

Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15, від 13 червня 2016 року у справі № 6-1752цс15.

Отже встановивши, що майно на яке просить визнати право власності на 1/2 частину позивач є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та враховуючи, що один з подружжя - відповідач ОСОБА_3 використовує це майно у своїй підприємницькій діяльності як фізична-особа підприємець, відтак інший з подружжя - позивач ОСОБА_1 має право врахування цього майна при поділі іншого майна подружжя, а не на поділ майна, яке використовується у підприємницькій діяльності.

Аналогічний правовий висновок у подібних справах міститься у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 306/3460/14-ц (провадження № 61-18495св18) та від 10 липня 2019 року у справі №613/1521/14-ц (провадження № 61-22363св18).

З позовними вимогами про поділ іншого майна подружжя, яке не використовується в підприємницькій діяльності відповідача, а також про стягнення компенсації частки у вартості майна, яке використовується у підприємницькій діяльності позивач не зверталася.

Вимога позивача про стягнення з відповідача в користь позивача компенсації вартості 1/2 частки автомобіля Land Rover Range Rover 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_14 , кузов № НОМЕР_13 в сумі 490 050 грн., підлягає задоволенню оскільки відповідачем автомобіль було відчужено ОСОБА_5 під час перебування сторін у шлюбі без згоди другого із подружжя за ціною 981 000 грн., дана обставина відповідачем не заперечується(а.с. 211, 212 т. 1).

Покликання відповідача, що суд першої інстанції не прийняв рішення по зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ зареєстрованого на позивача автомобіля АУДІ-6 є безпідставними, оскільки ухвалою суду від 13 вересня 2016 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову(а.с. 10 т. 2).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи фактичні обставини справи, вимоги закону, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції залишив поза увагою наведені обставини, в зв`язку з чим судове рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову в частині визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, стягнення компенсації 1/2 частки відчуженого транспортного засобу та мотивів відмови в іншій частині позовних вимог, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення в цій частині.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 при подачі позову та апеляційної скарги сплатила судовий збір в розмірі 7 673,41 грн. (3654 грн + 4019,41грн.) її апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а тому вказані витрати в цій частині повинні бути покладені на відповідача ОСОБА_3 .

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2016 року в даній справі в частині відмови в позові скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності подружжя на майно набуте за час спільного проживання та за час шлюбу з ОСОБА_3 , а саме на:

- земельну ділянку площею 0,2304 га для обслуговування цеху з виробництва ковбасних виробів та офісних приміщень, що розташована по АДРЕСА_4 ;

- приміщення цеху з виробництва ковбасних виробів та офісні приміщення /літер А-2/, загальною площею 1345,6 кв.м за адресою АДРЕСА_4 .

- 20/ 100 частин складсько-торгового комплексу А-2 (площею 113,3 м. кв.) за адресою: АДРЕСА_2 ;

- приміщення торгового кіоску А- 1, площею 17,7 м. кв. за адресою: АДРЕСА_3 ,;

- автомобіль Mitsubishi Раjего 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_1 ;

- автомобіль Opel Vivaro 2005 року випуску з холодильною установкою, д.н.з. НОМЕР_4 , кузов № НОМЕР_17 ;

- автомобіль Fiat Doblo Cargo 2008 року випуску з холодильною установкою, д.н.з. НОМЕР_6 , кузов № НОМЕР_5 ;

- автомобіль Mercedes-Ben, Sprinter 313 CD1 2008 року випуску з холодильною установкою, д.н.з. НОМЕР_8 , кузов № НОМЕР_7 ;

- автомобіль ЗИЛ 130 В-1 СПГ 1992 року випуску, д.н.з. НОМЕР_10 , шасі № НОМЕР_9 з напівпричіпом марки ТЦ 10:00 AM (цистерна асенізаційна) 1992 року випуску д.н.з. НОМЕР_12 , шасі № НОМЕР_11 ;

-право інтелектуальної власності на торгівельну марку - «ІНФОРМАЦІЯ_3», свідоцтво на знак для товарів і послуг № НОМЕР_18 від 12.12.2011

- право інтелектуальної власності на торгівельну марку « ІНФОРМАЦІЯ_4 », свідоцтво на знак для товарів і послуг № НОМЕР_19 від 10.12.2013.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частки автомобіля Land Rover Range Rover 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_14 , кузов № НОМЕР_13 в сумі 490050(чотириста дев`яносто тисяч п`ятдесят) грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 7 673 гривні 41 копійку судового збору.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді