РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

18.03.2020 року Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючої-судді Марків Ю.С.

при секретарі Цунівській А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, -

В С ТА Н О В И В:

Позивач звернулася до Франківського районного суду м. Львова із позовною заявою до відповідача про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що вона є власником житлового приміщення на праві приватної власності, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . З відповідачем перебувала в шлюбі, тому останній був зареєстрований у даній квартирі. Сторони розірвали шлюб 22.09.2008 року і з цього часу відповідач перестав мешкати у зазначеному житлі. Зважаючи на вищевикладене, просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

В судове засідання позивач не з`явилася, але в заяві прохала провести розгляд справи у її відсутність, проти заочного рішення не заперечила.

Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином був повідомлений відповідно до ч. 11 ст.128ЦПК України про дату, час і місце розгляду справи, відзиву не подав, а тому на підставі ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши, відповідно до ст. ст. 89, 263 ЦПК України, докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна НОМЕР_1 . Вказане підтверджується також свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 17.01.2013 року індексний номер 61790.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 22.09.2008 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Свідоцтвом серія НОМЕР_2 від 15.06.2011 року шлюб розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис № 83.

Довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки, видана ЛКП «Львівський ліхтар» від 18.07.2018 року № 2033 встановлено, що в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 . Вказана інформація дублюється у довідках від 05.09.2018 року № 2621 та від 08.10.2018 року № 1036.

Актом, затвердженим директором ЛКП «Львівський ліхтар» від 18.07.2018 року встановлено, що ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 . зареєстрований, але фактично не проживає. Даний факт засвідчено також сусідами, про що є відмітки в акті.

Актом, затвердженим директором ЛКП «Львівський ліхтар» від 05.09.2018 року № 223 встановлено, що ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 . зареєстрований, але фактично не проживає. Даний факт засвідчено також сусідами, про що є відмітки в акті.

Актом, затвердженим директором ЛКП «Львівський ліхтар» від 08.10.2018 року № 227 встановлено, що ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 . зареєстрований, але фактично не проживає. Даний факт засвідчено також сусідами, про що є відмітки в акті.

Довідкою № 2/27864 від 26.11.2012 року, виданою директором ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить згідно договору дарування р.№5352 від 07.11.2008 року ОСОБА_1 .

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Відповідно до ст. 41, 47 Конституції України право приватної власності є непорушним, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а згідно ст. 55 права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб.

Аналогічне правило міститься в статті 150 ЖК Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Тобто проживання членів сім`ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України.

Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням власника. Так, згідно цієї норми закону член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідач не проживає в квартирі позивача більше року, що підтверджено дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Отже, керуючись положеннями статей 391, 406 ЦК України, враховуючи, що квартира належить на праві приватної власності позивачу, а також те, що мають місце істотні обставини, які полягають у фактичному тривалому непроживанні відповідача у квартирі та створенні перешкод позивачу, як власнику житла у здійсненні нею права користування своїм майно, які позивач вимагає усунути, суд вважає вимоги позивача доведеними і обґрунтованими, такими, що грунтуються на положенні чинного законодавства, а тому приходить до висновку про необхідність їх задоволення.

Оскільки відповідач не проживає по місцю реєстрації в квартирі позивача більше року, то є законні підстави для визнання його таким, що втратив право на користування цим житлом.

В даному випадку рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом, буде підставою для зняття відповідача з реєстрації місця проживання, оскільки відповідно до положень ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, в тому числі, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 263-265, 352 Цивільно-процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Франківський районний суд м. Львова.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлено 27.03.2020 року.

Суддя Марків Ю.С.