Постанова

Іменем України

16 березня 2020 року

м. Київ

справа № 520/4171/17

провадження № 61-15500св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Калараша А. А., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Одеська міська рада, ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Третя Одеська державна нотаріальна контора, комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, Київський районний відділ у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року у складі судді Огренич І. В. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Черевка П. М., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Одеської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Третя Одеська державна нотаріальна контора, Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, Київський районний відділ у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про визнання права власності на 13/50 частин обов`язкової долі, спадкового майна в порядку спадкування за законом, в якому просить визнати за нею право власності на 13/50 частин обов`язкової долі, житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 319,5 кв. м в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка відбулась ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті матері позивач своєчасно звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, на момент звернення до нотаріуса, ОСОБА_1 постійно лікувалася, була непрацездатною особою за станом здоров`я, однак, Третьою одеською державною нотаріальною конторою було відмовлено, так як від імені ОСОБА_5., державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори 04 березня 2009 року за реєстровим № 4-429 посвідчено заповіт, яким померла все своє майно заповідала на ім`я ОСОБА_2 , а право на обов`язкову частку у спадщині ОСОБА_1 не має, внаслідок чого позивач звернулася до суду з вказаним позовом.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого 2018 року, в позові відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з відсутності правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері з огляду на те, що на момент її смерті вона не досягла 55 років та не була визнана інвалідом в установленому законом порядку. Крім того, ОСОБА_1 отримав довідку МСЕК про інвалідність вже після смерті матері.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

28 лютого 2018 року (відповідно до відмітки на конверті) ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого 2018 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

06 квітня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 вересня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що позивач є спадкоємцем першої черги, тому має право на спадкування за законом після смерті матері.

Суди першої та апеляційної інстанцій не надали правову оцінку позовним вимогам та порушили право позивача на подання доказів, шляхом відмови у задоволенні клопотання про витребування доказів, чим порушили норми закону, щодо оцінки і дослідження доказів, законності та обґрунтованості рішення суду, що призвело до порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, та дійшли до неправильного висновку про те, що позивач не була непрацездатною на момент відкриття спадщини, хоча саме стан її здоров`я і став підставою для встановлення їй інвалідності ІІ групи загального захворювання.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (актовий запис про народження від 08 січня 1961 року № 51).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (актовий запис про смерть від 14 липня 2009 року № 469) та після її смерті залишилось спадкове майно, яке згідно заповіту засвідченого державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори 04 березня 2009 року за реєстровим № 4-429, померла заповідала сину - ОСОБА_2 .

Згідно з копією спадкової справи № 1164/2009 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 своєчасно звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_2 не отримано.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

Частиною першою статті 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Положеннями статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи загального захворювання тільки з 23 вересня 2009 року, а на день смерті матері, тобто на день відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), позивачу виповнилось 48 років. Довідку МСЕК про інвалідність було отримано після смерті спадкодавця.

Верховний Суд погоджується з таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Частиною першою статті 1241 ЦК України передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах щодо спадкування» за згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у справі № 305/1695/16-ц у постанові від 08 серпня 2018 року.

З огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини, з урахуванням положень норм матеріального права, правильним є висновок про відсутність правових підстав для визнання права ОСОБА_1 на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері з огляду на те, що на момент її смерті вона не досягла 55 років та не була визнана непрацездатною в установленому законом порядку.

Згідно із статтею 400 ЦПК України установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду.

Верховний Суд враховує, що позивач ОСОБА_1 під час подачі позову, апеляційної та касаційної скарги не надала достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого дійшли правильного висновку про відмову в позові.

З урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанцій є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не свідчать про неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди ОСОБА_1 із ухваленими у справі судовими рішеннями.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. А. Калараш

В. М. Сімоненко