Ухвала

30 березня 2020 року

м. Київ

справа № 202/3788/18

провадження № 61-13043св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2018 року у складі судді Слюсар Л. П. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2019 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Каратаєвої Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що із 29 жовтня 2005 року він перебував із відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 27 вересня 2013 року сторони у період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 27 вересня 2013 року із приватним підприємцем ОСОБА_3 придбали у спільну власність рухоме майно - металоконструкцію торгового павільйону розміром 3 500 см на 7 000 см, бежевого кольору, вартістю 40 000,00 грн. Зазначений договір купівлі-продажу підписаний ОСОБА_2 , кошти на виконання договору купівлі-продажу сплачені на користь продавця особисто ним, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 27 вересня 2013 року № 2709 у сумі 35 000,00 грн, інша частина коштів сплачена за іншим платіжним документом. Зазначений торговий павільйон на підставі договору, який укладений із Комунальним закладом «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради, законно розміщено за адресою: АДРЕСА_2 . Рішенням Індустріального районного суду від 01 жовтня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу між сторонами існувала домовленість щодо спільного використання спірного майна із метою отримання і подальшого розподілення доходу. 04 травня 2018 року йому стало відомо, що відповідач має намір самостійно, без погодження із ним продати спірний торговий павільйон на користь іншої особи, про що остання розмістила відповідне оголошення із зазначенням власних контактних даних.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд поділити спільне сумісне майно подружжя між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини за кожним з подружжя на торговий павільйон розміром 3 500 см на 7 000 см, бежевого кольору, площею 25 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та стягнути із відповідача судові витрати у справі.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із недоведеності та необґрунтованості заявлених позивачем вимог та відсутності доказів того, що спірний торговий павільйон набуто подружжям у встановленому законом порядку, що він є саме нерухомим майном за зазначеною позивачем адресою, право власності на яке зареєстровано у передбаченому законом порядку.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

01 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно визначили правовий статус предмета спору, дійшли безпідставного висновку про те, що спірна тимчасова споруда торгівельного призначення, яку позивач із колишньою дружиною придбали під час шлюбу, має статус об`єкта нерухомого майна.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини п`ятої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Справу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжяпризначити до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на 08 квітня 2020 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик