Єдиний унікальний номер судової справи 473/3225/19
Номер провадження 22-ц/812/595/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

30 березня 2020 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Локтіонової О.В.,

з секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі: відповідача ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення, яке ухвалено Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 13 січня 2020 року, під головуванням судді Вуїва О.В., в приміщені цього ж суду о 12 год. 00 хв., у цивільній справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2019 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачу ОСОБА_1 на підставі державних актів серії ЯК №264718 та ЯК №264719 належать земельні ділянки площею 5.5648 га з кадастровим №:04:000:0095 та площею 1.1870 га з кадастровим №:06:000:0140, що розташовані на території Дмитрівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, за межами населеного пункту, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

У листопаді 2013 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникла усна домовленість про укладення в майбутньому договорів оренди вищевказаних земельних ділянок, на виконання яких 03 листопада 2013 року позивач сплатив відповідачу 3 000 доларів США (станом на 30 липня 2019 року еквівалентно 75 240 грн.), про що останній склав розписку.

17 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладено два окремі договори оренди землі №17 та №18 щодо зазначених земельних ділянок строком на 10 років.

Земельні ділянки були передані ОСОБА_1 відповідно до актів прийому-передачі об`єктів оренди (земельних ділянок) від 17 вересня 2015 року ФОП ОСОБА_2 , після чого останній почав користуватися вказаними земельним ділянками, вважаючи, що на наступні п`ять років повністю розрахувався із відповідачем по орендній платі.

Між тим, у червні-липні 2018 року ОСОБА_1 почав вимагати від позивача додатково сплатити кошти в розмірі 300 000 грн. в рахунок орендної плати, на що отримав від позивача відмову.

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про розірвання договору оренди землі. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року задоволено позов ОСОБА_1 . Розірвано договір оренди землі за №17 від 17 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 у зв`язку з систематичною несплатою орендарем протягом 2015-2018 років орендної плати. Вказана постанова мотивована, зокрема, тим, що розписка від 03 листопада 2013 року не є підтвердженням сплати орендної плати за договором оренди землі від 17 вересня 2015 року.

В подальшому, у квітні 2019 року, відповідач звернувся до суду із позовом до позивача про стягнення заборгованості по орендній платі. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 червня 2019 року частково задоволено позов ОСОБА_1 Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 19 692 грн. 51 коп. заборгованості по орендній платі за договором оренди землі за №17 від 17 вересня 2015 року з рахуванням 3% річних за період прострочення платежу, компенсації за знецінення грошових коштів внаслідок інфляції, пені.

Посилаючись на викладені обставини, та вважаючи, що кошти в розмірі 3 000 доларів США є безпідставно набутими за рахунок іншої особи, ФОП ОСОБА_2 просив стягнути на свою користь з ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 75 240 грн., отримані останнім відповідно до розписки від 03 листопада 2013 року, та судові витрати.

Відповідач ОСОБА_1 надав до суду відзив, в якому просив у задоволені позову відмовити у зв`язку з безпідставністю.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 січня 2020 року позов ФОП ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 10 000 грн. та судовий збір в розмірі 102 грн. 12 коп..

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення міськрайонним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення міськрайонного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Так, частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню безпідставно отримані кошти у розмірі 10 000 грн., отримання яких не заперечувалось відповідачем в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що відповідачу ОСОБА_1 на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯК №264718 та ЯК №264719 належать земельні ділянки площею 5.5648 га з кадастровим №:04:000:0095 та площею 1.1870 га з кадастровим №:06:000:0140, що розташовані на території Дмитрівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, за межами населеного пункту, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.13,18).

03 листопада 2013 року ОСОБА_1 склав розписку, у якій підтвердив факт отримання ним від ОСОБА_2 плати за п`ять років користування земельними ділянками згідно державних актів серії ЯК №264718 та серії ЯК №264719, на умовах оренди (а.с.9).

При цьому ніяких договорів оренди землі в письмовій формі сторони не надали та не підтверили їх укладення станом на час видачі розписки та до укладення договорів оренди від 17 вересня 2015 року.

Також в судовому засіданні суду першої інстанції відповідач визнав факт отримання ним від позивача 10 000 грн. (а.с.94-96).

17 вересня 2015 року ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 уклали два окремих договори оренди землі за №17 та №18 строком на 10 років (а.с.10-12,14, 15-17,19).

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про розірвання договору оренди землі.

Розписка від 03 листопада 2013 року була предметом дослідження як доказу сплати орендної плати у даній цивільній справі.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року, яка залишена без змін постановою Верхового Суду від 17 жовтня 2019 року, задоволено позов ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про розірвання договору оренди землі. Розірвано договір оренди землі за №17 від 17 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 та 26 вересня 2015 року зареєстрованому в реєстрі за №11407219 (а.с.23-25,58-62).

У зазначеній постанові апеляційний суд дійшов висновку, що розписка від 03 листопада 2013 року не є належним та допустимим доказом на підтвердження сплати орендної плати, оскільки не можливо з впевненістю сказати, що вона стосується договору оренди землі від 17 вересня 2015 року і що саме по ньому сплачена грошова сума та ще й у повному обсязі.

Також, рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 червня 2019 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 . Стягнуто заборгованість по орендній платі за договором оренди земельної ділянки за №17 від 17 вересня 2015 року за 2016-2018 роки з врахуванням 3% річних за період прострочення платежу, компенсації за знецінення грошових коштів внаслідок інфляції, пені в загальному розмірі 19 692 грн. 51 коп. (а.с.77-79).

Звертаючись до суду за захистом порушених прав, позивач просив стягнути з відповідача кошти в розмірі 75 240 грн., як безпідставно набуте майно.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

За змістом ч.1 ст.1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані іншими спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на безпосередній вимозі закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст.1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст.1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно.

Тобто, норми ст.1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Також, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 (провадження №12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

За такого, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що між сторонами у справі відсутні належним чином оформлені договірні відносини щодо оренди земельних ділянок до вересня 2015 року, тому дійшов обґрунтованого висновку, що кошти в розмірі 10 000 грн. відповідач отримав від позивача без достатньої правової підстави.

Доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що кошти в розмірі 10 000 грн. він отримав за використання позивачем його земельних ділянок протягом п`яти років, що передували укладеним у вересні 2015 році договорам оренди землі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не знайшли свого підтвердження.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, оскільки він відповідає вимогам закону та встановленим обставинам справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»).

Рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається відповідач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

О.В. Локтіонова

Повний текст судового рішення

складено 31 березня 2020 року