Ухвала

25 березня2020 року

м. Київ

справа № 726/737/19

провадження № 61-4337ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 20 вересня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 30 січня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

В обґрунтування позову зазначив, що 25 січня 2018 року ОСОБА_2 надав відповідачці грошові кошти в сумі 2 500 доларів США, передачу яких вони оформили письмовою розпискою, що була власноручно складена та підписана ОСОБА_1 . Зазначав, що ОСОБА_1 обіцяла допомогти ОСОБА_2 підшукати для придбання у власність земельної ділянки, а передача коштів оформлена борговою розпискою, оскільки ОСОБА_1 відмовилась укласти з позивачем письмовий договір про надання послуг. Крім цього, це відповідало домовленості сторін про необхідність повернення коштів ОСОБА_1 у випадку неможливості виконати взяті на себе зобов`язання. В подальшому ОСОБА_1 попросила надати їй додаткові кошти для виконання обумовленої роботи, у результаті чого 20 лютого 2018 року позивач надав відповідачу ще 3 700 доларів США, і сторони оформили ще одну письмову розписку, що була власноручно складена та підписана ОСОБА_1 . Вказував на те, що 25 квітня 2018 року ОСОБА_2 надіслав відповідачу вимогу про повернення коштів, отриманих нею за розпискою від 25 січня 2018 року, протягом 7 днів з моменту отримання даної вимоги, але не пізніше 15 травня 2018 року. Дану вимогу про повернення коштів відповідачка ОСОБА_1 особисто отримала 28 квітня 2018 року. Однак у зазначений строк отримані грошові кошти вона не повернула. Вважає, що у позивача також виникло право вимагати від відповідачки проценти за користування його грошовими коштами у розмірі 3% річних за весь час користування цими грошовими коштами з дня настання строку повернення.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошові кошти в сумі 6 200 доларів США (що станом на день подачі позову становить еквівалент 167 906,96 грн), а також 130,54 доларів США, процентів за користування грошовими коштами (що станом на день подачі позову становить еквівалент 3 525,25 грн), а всього 6 330,54 доларів США та судові витрати в сумі 19 665, 43 грн.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 20 вересня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 6 200 доларів США (що станом на день подачі позову становить еквівалент 167 906,96 грн), а також 130,54 доларів США процентів за користування грошовими коштами (що станом на день подачі позову становить еквівалент 3 525,25 грн), а всього 6 330,54 доларів США та судові витрати в сумі 19 665, 43 грн.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 30 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 20 вересня 2019 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції постанови апеляційного суду.

02 березня 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці

від 20 вересня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 30 січня 2020 року, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Як підставу для скасування оскаржених судових рішень зазначає те, що суд першої інстанції в порушення процесуальних вимог закону замість відмови в позові змінив його підстави з статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) на статтю 1212 ЦК України та задовільнив позов, а суд апеляційної інстанції застосував закон, який не підлягав застосуванню до спірних правовідносин. Крім того вважала, що судами невірно вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною першою статті 394 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено те, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

ОСОБА_1 реалізувала своє право на апеляційний перегляд справи № 726/737/19.

Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи

від 07 лютого 1995 року, державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Європейський суд з прав людини у Рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), № 40160/12) вказав на обмеженість доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції», рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia).

Крім того Європейський суд з прав людини в Ухвалі щодо неприйнятності заяви № 26293/18 від 09 жовтня 2018 року у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine) зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами визнаються справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України передбачено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

ОСОБА_2 подано позов про стягнення грошових коштів в сумі

6 330,54 доларів США, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого станом на 01 січня 2020 року (2 100 грн х 100 = 210 200 грн).

Отже, для цілей ЦПК України справа, на судові рішення у якій подана касаційна скарга, належить до категорії малозначних.

Верховний Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а) - г) пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних обґрунтувань.

Втім, наявність випадків, передбачених підпунктами а) - г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України особою, яка подає касаційну скаргу, не доведено. Верховним Судом досліджено та взято до уваги: категорію справи, ціну та предмет позову, а також значення справи для сторін і суспільства, та не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі; справа розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію щодо вирішення спору; наявність випадків передбачених підпунктами а) - г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України особою, яка подає касаційну скаргу, не доведено, а судом не встановлено, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі.

Оскільки у відкритті касаційного провадження відмовлено, не підлягає розгляду клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці

від 20 вересня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду

від 30 січня 2020 року в цивільній справі № 726/737/19.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Шипович

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта