Справа № 361/8906/19
Провадження № 2/361/1491/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29 травня 2020 року Броварський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Селезньової Т.В., при секретарі Мельниченко Я.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бровари цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

Позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н, укладеним 03.02.2012р., в сумі 127690,98грн., в тому числі заборгованість за тілом кредиту 7107,85грн., за відсотками за період з 03.02.2012р. по 29.10.2017р. 120583,13грн., мотивуючи тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 03.02.2012р. між банком і ОСОБА_1 , відповідач отримав кредит у розмірі 8000грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (який не зазначено), підписав заяву-анкету і підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та Правилами надання банківських послуг" і "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг; підписанням даного договору відповідач надав згоду на прийняття будь якого розміру кредитного ліміту, який встановлюється за рішенням банку, і надав згоду банку змінити (зменшити чи збільшити) кредитний ліміт і інші умови кредитування. Розмір процентів, неустойка передбачені Тарифами, Умовами та Правилами надання банківських послуг, на які відповідач погодився, подаючи анкету-заяву і підписуючи її. За укладеним договором позивач виконав свої зобов`язання, надав відповідачу кредитні кошти на картковий рахунок у розмірі, встановленому договором. Відповідач не сплатив своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, іншими платежами, прострочив грошові зобов`язання, за що банк нарахував пеню і штраф у відповідності до Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифів.

Відповідач подав відзив на позов, в якому проти задоволення позову заперечував, пославшись на те, що 03.02.2012р. він дійсно отримав платіжну картку, на яку було зараховано 5000грн. кредитних коштів. Цією карткою він користувався близько одного року та витрачені кошти повернув банку. Станом на 2015 рік дана картка була заблокована. На даний час у нього нема будь-яких платіжних карток ПриватБанку і послугами банку він не користується з 2015 року. Відповідач стверджує, що підписував лише одну анкету заяву про видачу йому вищевказаної банківської карти 3.02.2012р. Будь-яких інших документів він не підписував, з Умовами та правилами і Тарифами Банку його не знайомили. Відповідачу також відомо, що 19.12.2014р. Третейський суд при Асоціації "Дніпровський банківський Союз" ухвалив рішення про стягнення з нього на користь ПриватБанку заборгованості в сумі 12570,19 грн. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.07.2015р. позивачу видано виконавчий лист, на підставі якого було відкрито виконавче провадження та з пенсії відповідач утримувались кошти на погашення суми, яка була стягнута рішенням третейського суду. У подальшому ухвалою апеляційного суду ухвалу від 20.07.2015р. було скасовано та в подальшому ухвалою суду першої інстанції від 20.09.2016р. відмовлено Приватбанку у видачі виконавчого листа на виконання рішення третейського суду. Таким чином у 2014-2015р. позивач вже стягнув з нього заборгованість за договором від 03.02.2012р., і всі правовідносини були припинені. Наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідач вважає надуманим, та навіть з нього на думку відповідача видно, що він вже сплатив позивачу суму набагато більшу за 5000грн. .

Окрім відзиву відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності, в якій послався на те, що позивач звертався до третейського суду ще в 2014році, тобто вже тоді вважав, що у нього виникло право вимоги, і подаючи даний позов до суду в грудні 2019року, позивач явно пропустив строк позовної давності.

У відповіді на відзив позивач послався на те, що відповідач був належним чином ознайомлений з умовами кредитування, погоджується, що відповідач частково погашав існуючу кредитну заборгованість, однак сплаченої суми недостатньо для погашення кредиту. Щодо строку позовної давності вказує, що строк позовної давності згідно п.1.1,7.31 Умов договору сторонами продовжений до 50 років; строк дії виданої відповідачу картки - до 01.2016р., до суду ж з даним позовом ПриватБанк звернувся 12.12.2019р., тому вважає, що строк позовної давності не пропустив.

Розглядаючи дану справу, суд виходить з наступного:

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України - істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно ст.1067 ЦК договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. 2. Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам.

Згідно ст.1068 ЦК ч.1. Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. 4. Клієнт зобов`язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.Ч.3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.Ч.4. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Ч.5: Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, п.4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; п.5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами, вживає заходів для виконання ними їх обов`язків.

Згідно ст.13 ЦПК (принцип диспозитивності) суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст.78 ЦПК (допустимість доказів) - суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Ч.2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст.79 ЦПК (достовірність доказів) - достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст.80 ЦПК (достатність доказів) - достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. ч.6: Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. ч.7: Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 82 ЦПК - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно ст. 83 ЦПК - сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Ч.2. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Ч.4. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Ч.8. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Ч.9. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Згідно ч.10 ст.84 ЦПК - у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої був витребуваний доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно ст.89 ЦПК - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Ч.2. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Ч.3. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Згідно ст.264 ЦПК - при ухваленні рішення суд вирішує такі питання: зокрема, 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Статтею 256 ЦК України визначено, що поняття позовної давності - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦКУ встановлено загальну позовну давність триваліст ю у три роки.

Статтею 258 ЦКУ визначено спеціальну позовну давність в один рік (зокрема для вимог про неустойку).

Згідно ст.261 ЦКУ перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст.266 ЦКУ зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно ч.3 та ч.4 ст.267 ЦКУ позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Виходячи з того, що позивачем заявлено позов у правовідносинах, що виникли з укладеного між сторонами договору (у вигляді встановлення кредитного ліміту на відкритий картковий рахунок), то до даних правовідносин застосовуються положення закону, що регулюють даний вид договору. Враховуючи предмет спору і правовідносини, в яких виник даний спір, то в даній цивільній справі позивач повинен довести шляхом подання належним чином оформлених допустимих письмових доказів такі обставини:

укладення договору між сторонами, вид укладеного договору та його істотні умови (у випадку укладення договору про надання банківської послуги: факт укладення такого договору, вид банківської послуги, істотні умови; у випадку укладення договору кредиту: розмір кредиту, строк кредитування і умови повернення кредиту, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, передбачені договором наслідки невиконання/неналежного виконання позичальником умов договору, зокрема положення про неустойку - у разі якщо такі вимоги пред`являє позивач);

видачу (перерахування на рахунок) позичальнику кредитних коштів і їх розмір;

у випадку укладення договору про відкриття карткового рахунку, про відкриття кредитної лінії на відкритий картковий рахунок та надання кредиту у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок: довести відкриття карткового рахунку, видачу клієнту банківської картки та її вид (кредитної картки) та її пов`язаність з відкритим рахунком, за яким обліковується заборгованість;

наявність заборгованості, наявність прострочення чи іншого порушення умов договору позичальником як підставу для стягнення в судовому порядку;

підстави для нарахування та стягнення неустойки (якщо заявлена така вимога);

розмір заборгованості по кожній з вимог майнового характеру.

Оскільки до даного виду договору (за приписами п.2,п.4 ст.208, ст.1055, ст.1069 ЦК) закон встановлює обов`язкову письмову форму, і більш того, оскільки договір кредиту без дотримання письмової форми є нікчемним (таким, недійсність якого встановлена законом), то вказані вище обставини, зокрема, сам факт укладення договору і особу, з якою він укладений, істотні умови договору, сума кредиту, отримання кредиту позичальником, розмір заборгованості, - позивач зобов`язаний довести належними та достовірними письмовими доказами, які мають бути позивачем подані суду або в оригіналах або в копіях, посвідчених відповідно до вимог ст.95 ЦПК.

Розглядаючи дану цивільну справу, суд виходить з того, що саме на позивача покладено обов`язок подати суду всі наявні у нього докази на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує позовні вимоги. Докази позивач зобов`язаний подати в порядку і в строки, встановлені законом або визначені судом; зокрема, докази позивач зобов`язаний подати разом з позовом (а у разі подання відповідачем відзиву - додатково разом з відповіддю на відзив у строки, визначені для подання відповіді на відзив), крім того на вимогу суду у визначений судом строк (якщо певний доказ витребуваний судом), і у будь-якому разі не пізніше першого судового засідання розгляду справи по суті. Письмові докази мають бути оформлені і подані з дотриманням вимог ст.ст.83, 95 ЦПК України.

Оскільки до договору кредиту, а так само і до договору про надання банківських послуг (відкриття банківського рахунку з встановленням кредитного ліміту), закон встановив обов`язкову письмову форму договору, то сам факт укладення такого договору має бути підтверджений виключно письмовими доказами, і при оцінці наданих доказів суд має враховувати, що у разі недотримання сторонами письмової форми договору кредиту він є нікчемним (і для цього нема необхідності у пред`явленні другою стороною відповідного позову про визнання договору недійсним), у разі непідтвердження письмовими доказами істотної умови договору - така умова є нікчемною. Таким чином, письмовими доказами повинні підтверджуватись всі істотні умови договору, зокрема, розмір кредиту, а також факт видачі/отримання кредиту (оскільки договір кредиту є консенсуальним і сам факт його підписання сторонами ще не доказує видачі/отримання кредитних коштів позичальником), строк і порядок повернення кредиту, процентна ставка, інші платежі, передбачені договором, положення про неустойку і підстави її нарахування. У разі укладення договору кредиту шляхом відкриття карткового рахунку і встановлення на рахунок кредитного ліміту) - письмовими доказами має бути підтверджено , крім того, факт відкриття рахунку і відповідно видачі клієнту банківської картки з доступом до відкритого рахунку, та те, що кредитування здійснювалось саме на той картковий рахунок, для доступу на який клієнту видано банківську картку. Також доказуванню належно оформленими письмовими доказами підлягає факт прострочення та наявність заборгованості і її розмір.

При цьому слід обов`язково враховувати, що вказані обставини, для яких законом встановлено конкретні способи доказування: зокрема доказування письмовими доказами - не можуть доказуватись поясненнями осіб, тим більше поясненнями (усними або письмовими) представника позивача, які за змістом відповідних вимог ЦПК не розглядаються у якості доказу. Викладені у позовній заяві обставини так само не розглядаються як доказ.

Оскільки стороною заявлено про застосування позовної давності- позивач також зобов`язаний довести дотримання ним строку позовної давності і поважність причин її пропуску у разі такого пропуску.

Аналізуючи зміст позовної заяви та надані позивачем у якості доказів документи, суд дійшов таких висновків:

З наданої анкети-заяви , підписаної відповідачем 03.02.2012р. у ПАТ КБ «ПриватБанк», він просив видати картку кредитну «Універсальну», з бажаним кредитним лімітом 5000грн.

У заяві міститься інформація про персональні дані відповідача, зазначено, що відповідач згоден з тим, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами.

З даної анкети -заяви на отримання кредитної картки, як єдиного документу підписаного позичальником, і враховуючи, що дана обставина відповідачем визнається, - можна дійти висновку, що встановлено факт укладення договору між сторонами на тих умовах, які зазначені саме у цьому єдиному підписаному позичальником документі (видача кредитної картки з кредитним лімітом 5000грн.).

Відповідач не оспорює факту отримання кредитної картки і користування нею в межах кредитного ліміту 5000грн.

З даного договору для позичальника виникло грошове зобов`язання повернути кредитору отримані ним кредитні кошти, а у позивача-кредитора виникло право вимагати від відповідача повернення кредитних коштів у разі прострочення виконання позичальником вказаного зобов`язання.

Щодо інших зобов`язань позичальника (виплати процентів, їх розміру, неустойки, зміни умов кредитування, зокрема збільшення кредитного ліміту, тощо) то суд виходить з наступного:

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 31.08.2019р. становить 563894,20грн і складається із: заборгованості за тілом кредиту - 7107,85грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 551474,55грн., заборгованість за пенею та комісією 5311,80рн.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості з відповідача частково в сумі 127690,98грн., що складається з всієї заборгованості за кредитом 7107,85грн., частково заборгованості по процентам за користування кредитом з 03.02.2012р.по 29.10.2017р. в сумі 120583,13грн.

Суд виходить з того, що сам по собі наданий позивачем до позову розрахунок заборгованості (без його підтвердження достовірними належним письмовими доказами) не є належним, достовірним і достатнім доказом дійсної наявності у відповідача заборгованості і тим більше у вказаному розмірі. І більш того, даний розрахунок не є доказом укладення між сторонами договору на певних умовах та видачі клієнту кредиту у вказаній в розрахунку сумі.

Позивач для підтвердження укладення договору і його умов посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємну частину договору.

Даний документ не розглядається судом як належний доказ укладення між сторонами договору і його істотних умов, в тому числі щодо розміру кредиту, строків та умов повернення, зміни умов кредитування, збільшення розміру кредиту, збільшення розміру процентів, відкриття кредитування під погашення процентів). При цьому суд виходить з таких міркувань:

наданий позивачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не підписані клієнтом - позичальником, не містять будь-яких ідентифікуючих ознак, які б вказували на те, що позичальник (і що саме відповідач) ознайомлений і погодився з такими тарифами і умовами кредитування, які зазначені у наданому Витягу з Тарифів, і що саме на таких умовах, як вони прописані в Умовах та Правилах надання банківських послуг, - укладався договір з відповідачем. Тому дані документи не можуть розглядатись як достовірні письмові докази укладення між сторонами договору та його умов.

Так само вказані документи не є доказом видачі відповідачу та отримання ним кредиту у більшій сумі, ніж це зазначено у підписаній відповідачем анкеті-заяві на видачу кредитної картки універсальна з бажаним кредитним лімітом 5000грн.

Договір кредиту має бути укладений у письмовій формі, а це означає, що у разі укладення договору кредиту у спосіб, який передбачає сукупність документів, то кожен з таких документів має бути підписаний позичальником, і така сукупність підписаних ним документів має складати домовленість сторін з приводу всіх істотних умов договору, зокрема, для договору кредиту - про суму кредиту, строк повернення та умови повернення, процентну ставку, порядок внесення змін до умов договору, наслідки не виконання договору (неустойку), тощо.

Вказані документи (Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/) - не містять підпису клієнта - позичальника, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами. Ніяких інших належних доказів на підтвердження того, що позичальник (відповідач) ознайомлений і погодився саме з такими умовами договору кредиту, позивач не надав.

Посилання позивача на те, що у даному випадку мав місце договір приєднання, тому всі умови укладеного з відповідачем договору і є умовами, зазначеними у наданому Витягу, судом до уваги не беруться, оскільки до договору приєднання так само закон пред`являє вимогу письмового підтвердження стороною, що приєднується, тих умов договору, на яких вона приєднується і укладає договір, і зокрема письмового підтвердження видачі (перерахування) кредитних коштів. Щодо застосування положень про договір приєднання, то виходячи з положень ст.633, ст.634 ЦК (про публічний договір, договір приєднання), - вказані норми закону не виключають вимоги щодо обов`язкової письмової форми договору кредиту і відповідно дотримання письмової форми щодо істотних умов договору, а також щодо вимоги доказування письмовими доказами.

Відповідно до висновків Верховного Суду України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), та аналогічної правової позиції в постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, -до вказаних правовідносин неможливо застосувати правила статті 634 ЦК України, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в такі документи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, - надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують факту підписання конкретним позичальником договору саме на таких умовах.

Тому суд не бере до уваги посилання позивача на те, що він використав надане йому за умовами договору з відповідачем право змінити (збільшити ) кредитний ліміт, що він використав право кредитування під списання процентів, що він використав своє право збільшувати проценти та встановлювати інші платежі. Позивач не надав суду письмові докази укладення договору з відповідачем саме на таких умовах.

Щодо виконання позичальником договору і щодо реалізації кредитором свого права вимоги та дотримання строку позовної давності,то суд виходить з наступного:

Як видно з наданого позивачем Розрахунку заборгованості, якщо його брати до уваги, то в ньому дійсно вказані відомості про кредитні кошти в період з 3.02.2012р. (видача кредитної картки), які змінюються але є в межах кредитного ліміту 5000грн.: по 30.09.2012р. : 4585грн. +55грн. Видно, що з 1.10.2012р. у наданому розрахунку сума кредиту значиться вже явно збільшеною: 7505грн. - що не відповідає умовам договору щодо розміру кредитного ліміту і суми кредитування. За даним розрахунком розмір строкового і простроченого кредиту станом на 28.02.2014р. : 6090грн.+2017грн., на 30.04.2014р. : поточна заборгованість: 4625грн., прострочена заборгованість по кредиту 2482грн. і на далі вказані суми у розрахунку незмінні. Так само з розрахунку видно, що клієнтом здійснювались погашення кредитної заборгованості, відображені в останній колонці розрахунку, останній платіж 400грн. від 6.03.2014р. Дані відомості з наданого позивачем розрахунку фактично підтверджують показання відповідача, що в 2014 році він припинив користування вказаною карткою, і що в даний період позивач звертався до третейського суду з позовом про стягнення заборгованості.

З наведених вище підстав суд не бере до уваги посилання позивача на те, що за умовами укладеного договору був збільшений строк позовної давності до 50років. І при розгляді даної справи суд виходить з загального встановленого законом строку позовної давності 3 роки та скороченого за вимогами про неустойку 1 рік.

З наданої Виписки по рахункам відповідача встановлено наступне:

Видано картку номер 4149….3530, дата 3.02.2012, кредитний ліміт 0,00грн., 7.02.2012р. кредитний ліміт 5000грн. , 30.08.2012р. - кредитний ліміт 8000грн., 16.12.2013р. кредитний ліміт 7110грн.

Щодо відомостей про операції по рахунку, то такі операції, які пов`язані з діями клієнта, у виписці зафіксовані у період користування карткою до 16.05.2013р.:

16.05.2013р. зняття готівки в сумі 420грн.;

два записи за 2013рік про перекази між картками в сумах 19,70грн.;

04.10.2013р. - поповнення готівки 500грн.,

06.03.2014р. - платіж через відділення - поповнення на 400грн.

Подальші операції по рахунку за змістом таких операцій є діями банку в односторонньому порядку (нарахування та списання процентів, пеня, інше).

Таким чином, підтверджено пояснення відповідача, що з 2014 року він перестав користуватись вказаною карткою і відповідно вказаним рахунком.

Крім того, Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.07.2015р. задоволено заяву ПриватБанку про видачу виконавчого листа про примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації "Дніпровський банківський Союз" від 19.12.2014р. у справі за позовом ПАТ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором; видано виконавчий лист у даній справі № 7373/2014 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Приватбанк" 12570,19 грн.

З цієї ухвали видно, що рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації "Дніпровський банківський Союз" від 19.12.2014 року у справі за позовом ПАТ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнуто на його користь заборгованість з боржника за кредитним договором № SAMDN5200 від 03.02.2012р., який містив застереження про розгляд спірних правовідносин саме в Постійно діючому Третейському суді при Асоціації "Дніпровський банківський Союз". Розмір стягнутої заборгованості 12570,19 грн.

Дану ухвалу скасовано ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.06.2016р. і Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.09.2016р. відмовлено ПАТ КБ "ПриватБанк" у задоволенні заяви про видачу виконавчого листа про примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації "Дніпровський банківський Союз" від 19.12.2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Дані судові рішення також підтверджують посилання відповідача на те, що в 2014році позивач звертався з позовом до відповідача з приводу стягнення грошових сум за договором від 3.02.2012р. , і розмір такої заборгованості позивач визначав у загальній сумі 12570грн. відповідно відомостям з наданого розрахунку- така заборгованість (за розрахунком позивача) ним була нарахована в період жовтня-грудня 2014р.

Щодо ідентифікації договору , за яким третейський суд стягував заборгованість з позивача:

На запит суду за клопотанням відповідача надати копію договору від 3.02.2012р. позивач надав анкету-заяву від 3.02.2012р., що також свідчить про те, що інших документів, підписаних відповідачем у якості укладення з ним договору або договорів- позивач не має.

В наведених рішеннях судів вказаний номер договору від 3.02.2012р. Натомість даний позов поданий про стягнення боргу за договором від 3.02.2012р. б/н (без номеру). Разом з тим, як видно з роз`яснень позивача, номер договору від 3.02.2012р., що фігурує у рішенні третейського суду і в ухвалі Бабушкінського суду - є номером внутрішнього користування. Тобто у даному випадку позивач звертався до третейського суду з вимогою про стягнення заборгованості з відповідача за тим самим договором, за яким подано і цей позов, що розглядається у даній справі, в якій позивач вказує той самий договір як договір від 3.02.2012р. б/н.

Крім того, сам позивач, заперечуючи проти заяви відповідача про застосування позовної давності, посилається на те, що строк дії останньої картки, виданої відповідачу- до січня 2016року.

Позивач надав довідку, в якій підтвердив, що згідно кредитного договору б/н від 3.02.2012р. клієнт ОСОБА_1 отримав три картки, остання з них мала термін дії до 01.2016р.

Таким чином, перебіг строку позовної давності для позивача у спірних правовідносин і за вимогами до відповідача про стягнення заборгованості за договором, укладеним 3.02.2012р. почали перебіг з дня, коли позивач дізнався і повинен був дізнатись поро порушення його прав, тобто з виникнення прострочення у боржника, і у будь-якому разі строк позовної давності вже розпочав свій перебіг в 2014році, що і було підтверджено зверненням позивача до третейського суду з відповідним позовом. більш того, навіть у разі обчислення строку позовної давності з дня закінчення строку дії останньої виданої клієнту картки- січень 2016року - то і при такому підрахунку строк позовної давності , визначений у три роки, закінчився до подання даного позову до суду (грудень 2019року).

Закінчення строку позовної давності за основною вимогою означає закінчення і строку позовної давності за похідними вимогами (щодо процентів, неустойки).

Відповідачем заявлено про застосування позовної давності, тому є підстави для відмови у позові у зв`язку з пропуском строку позовної даності.

Таким чином, позивач у порушення вимог ст.81, 83, 84, 95 ЦПК України не надав належних доказів на підтвердження укладення договору кредиту з відповідачем саме на вказаних ним умовах, видачі відповідачу кредиту у вказаній ним сумі, наявності у відповідача заборгованості у вказаній ним сумі, наявності підстав для нарахування процентів у вказаній ним сумі, а також пені, а також не довів наявності у нього поважних причин пропуску позовної давності. Відсутні підстави для стягнення заборгованості по кредиту, по процентам у зв`язку з недоведеністю позивачем належними доказами укладення договору на таких умовах, недоведеності наявності такої заборгованості та її розміру: як заборгованості за кредитом, так і заборгованості за відсоткам за користування кредитом, а також пені.

Щодо розміру заборгованості за відсотками, визначеної позивачем у наданому розрахунку, то суд звертає також увагу на явну неправильність і недостовірність такого розрахунку, який є і абсолютно нелогічним навіть з арифметичної точки зору: на вказаний позивачем розмір кредиту навіть при вказаній ним завищеній і необумовленій умовами договору відсотковій ставці та з урахуванням вказаного позивачем періоду, за який нараховані проценти (навіть враховуючи весь період після укладення договору)- розмір відсотків не може становити суму 551474грн.

Таким чином у позові слід відмовити.

Крім того, позивачем за всіма вимогами пропущено строк позовної давності, що також є самостійною підставою для відмови у позові.

Оскільки пропущено строк позовної давності за основною вимогою, то він вважається пропущеним і за додатковими вимогами пр. стягнення пені.

Відмовляючи у позові, суд також виходить з того, що доказування позовних вимог повинно здійснюватись за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що і буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Оскільки суд у позові відмовляє, то згідно ст.141 ЦПК України відсутні підстави і для стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 526, 549, 550, 611, 613,615, 627, 629, 631, 638,639, 1048, 1054 ЦК України, ст.ст. 12,13, 76-84, 95, 141, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У позові Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 03.02.2012р. та судових витрат - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду. Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не вручене у день його складення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга буде ним подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому копії повного рішення. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду безпосередньо, або - згідно п.15.5 Перехідних положень ЦПК України - до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи - через суд першої інстанції, який розглянув справу.

Згідно Закону № 540-IX від 30.03.2020 та п.3 перехідних положень ЦПК - під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строк апеляційного оскарження, визначений статтею 354 ЦПК, продовжується на строк дії такого карантину.

Повне рішення виготовлено 02.06.2020р.

Суддя Т.В. Селезньова