Провадження № 2/521/848/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року м. Одеса Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Бобуйок І.А.,

секретаря судового засідання Богуш М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) про поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) про визнання майна особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

01.10.2019 року позивачка звернулася до суду позовом до ОСОБА_2 про поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, у якому просила суд: провести поділ спільно набутого нерухомого майна подружжя - квартири загальною площею 40 кв.м., житловою площею 19,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , відповідно до вимог законодавства, не відступаючи від засади рівності часток подружжя, тобто відповідно до ідеальних часток співвласників (1/2 частці кожному з подружжя) шляхом: визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 ідеальну частку квартири загальною площею 40 кв.м., житловою площею 19,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 ; визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 ідеальну частку квартири загальною площею 40 кв.м., житловою площею 19,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 . Свої позовні вимоги обгрунтувала наступним.

Позивачка з ОСОБА_2 зареєстрували законний шлюб, про що Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 29 травня 2018 року був складений відповідний актовий запис № 1095 та видано Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 29 травня 2018 року. Після одруження подружжя з кінця травня 2018 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 проживали разом у його квартирі за адресою АДРЕСА_5 .

Згідно позовної заяви, 12 серпня 2018 року ОСОБА_2 відбув у рейс, з якого повернувся 16 грудня 2018 року. В період знаходження ОСОБА_2 у рейсі позивачка проживала у своєї матері за адресою АДРЕСА_1 . Після повернення відповідача 16 грудня 2018 року з рейсу позивачка з ОСОБА_2 , до кінця березня 2019 року продовжили спільно жити у матері позивачки ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 , оскільки квартиру відповідача за адресою АДРЕСА_5 , подружжя готували до продажу.

Згідно позовної заяви факт спільного постійного проживання подружжя разом у матері позивачки, за адресою АДРЕСА_1 . в період з 16 грудня 2018 року і до кінця березня 2019 року підтверджується Актом від 11 травня 2019 року, складений мешканцями будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_6 , щодо кола осіб, які постійно мешкали у квартирі за адресою АДРЕСА_1 , в період з 16 грудня 2018 року і до кінця березня 2019 року, підписаний мешканцями будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_6 , та засвідчений підписом керівника і мокрою печаткою ЖБК «КИЇВСЬКИЙ-ЗБІРНИЙ № 1».

Згідно позовної заяви, позивачка з ОСОБА_2 , об`єднавши їх спільні сімейні кошти, 06 березня 2019 року на підставі Договору купівлі-продажу майнових прав № 28 від 06 березня 2019 року придбали за суму, що була еквівалентом 36 тисяч доларів США квартиру загальною площею 40 кв.м., житловою площею 19,9 кв.м, яка розташована за адресою АДРЕСА_4 . Позивачка зазначає, що вона повністю довіряла своєму чоловікові і вважала, що не має різниці, хто саме буде зазначений покупцем у договорі купівлі- продажу майнових прав і хто саме буде зареєстрований власником спільно набутої квартири, за нашої взаємної згоди право власності на придбану нами квартиру загальною площею 40 кв.м., житловою площею 19,9 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_4 , було 18 березня 2019 року зареєстровано тільки ОСОБА_2 . Після придбання 06 березня 2019 року квартири загальною площею 40 кв.м., житловою площею 19,9 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_4 , і реєстрації права власності на цю квартиру за нашою взаємною згодою 18 березня 2019 року тільки за ОСОБА_2 , подружжя продовжили спільне постійне проживання у матері позивачки ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 .

Позивачка зазначає, що наприкінці березня 2019 року після того, як вона декілька разів висловила під час розмов ОСОБА_2 свою радість з приводу придбання ними у власність спільної нерухомості, чоловік позивачки заначив, що цю квартиру він вважає своєю особистою власністю. Після цієї розмови, ОСОБА_2 зібрав свої речі і наприкінці березня - початку квітня 2019 року пішов з квартири матері позивачки і оселився сам, без позивачки, у квартирі за адресою АДРЕСА_4 , а тому позивачка звернулася до суду з відповідною позовною заявою про поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя.

03.10.2019 року позивачка звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просила суд вжити заходи забезпечення позову до набрання рішенням законної сили у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, шляхом: накладення арешту на, належну відповідачу, квартиру загальною площею 40 кв.м., житловою площею 19,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 04.10.2019 року вищезазначену заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 задоволено та накладено арешт на, належну відповідачу, квартиру загальною площею 40 кв.м., житловою площею 19,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , до набрання рішенням законної сили у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя.

13.01.2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 на позовну заяву ОСОБА_1 , у якому він просив відмовити у позові ОСОБА_1 про поділ квартири загальною площею 40 кв. м.. житловою площею 19,9 кв. м., яка розташована за адресою АДРЕСА_4 , та зазначає, що ОСОБА_2 за власні кошти купив вищевказану квартиру, при цьому з метою купівлі цієї квартири він продав свою квартиру АДРЕСА_7 , яка належала особисто ОСОБА_2 18 років, крім того ОСОБА_2 постійно працює, займає посаду старшого помічника капітана, заробляє достойні кошти. Відповідач вважає, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

13.01.2020 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, в якій просив суд: визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , квартиру, загальною площею 40 кв. м., розташованою за адресою: АДРЕСА_4 . Свої вимоги обгрунтовував наступним.

Згідно зустрічної позовної заяви, ОСОБА_2 не визнає позовні вимоги ОСОБА_1 , вважає їх такими, що порушують законні права та інтереси, не мають належного обґрунтування, відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 змушений звернутися із зустрічною позовною заявою про визнання майна особистою приватною власністю.

ОСОБА_2 зазначає у зустрічній позовній заяві, що на момент укладення шлюбу між позивачем за зустрічною позовною заявою та відповідачкою за зустрічною позовною заявою, ОСОБА_2 володів 18 (вісімнадцять років) трикімнатною квартирою АДРЕСА_7 . Дану квартиру ОСОБА_2 придбав 01 березня 2001 року на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна №2001-008С2. 01 березня 2019 року ОСОБА_2 продав належну йому квартиру АДРЕСА_7 , що підтверджується Договором купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фьодоровим Є.А., реєстровий номер 159. Ціна договору склала 934 705, 00 грн. (дев`ятсот тридцять чотири тисячі сімсот п`ять гривень) 00 коп. ОСОБА_2 стверджує, що кошти, одержані від реалізації такого майна, (будинку, квартири), які належали одному із подружжя до шлюбу одним із подружжя, є особистою приватною власністю. Таким чином, 01 березня 2019 року ОСОБА_2 отримав особисті грошові кошти від продажу особистого приватного майна в розмірі 934 705, 00 грн. Через п`ять днів, 06 березня 2019 року ОСОБА_2 уклав Договір № 28 купівлі-продажу майнових прав з TOB «СК Фамільний дім», предметом якого стають майнові права на об`єкт нерухомості, а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 . Відповідно до п. 4.1. вказаного договору, вартість квартири становить 570 092, 63 грн.

Зважаючи на все вищевикладене, ОСОБА_2 стверджує, що квартира за адресою: АДРЕСА_4 являється особистою приватною власністю ОСОБА_2 , а ОСОБА_4 ніякого відношення до придбання квартири не має, тому ця квартира не може бути предметом поділу.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13.01.2020 року об`єднано цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя з зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю в одне провадження та присвоєно номер № 521/16381/19.

03.02.2020 року ОСОБА_1 подала до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якій просила суд: відхилити доводи зустрічного позову та повністю відмовити у задоволенні зустрічного позову відповідача.

03.02.2020 року ОСОБА_1 подала до суду відповідь на відзив на позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, у якому зазначила, що в жодному документі про придбання квартири АДРЕСА_8 , яка була фактично придбана за спільні кошти під час шлюбу між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_9 , не має жодної згадки, що вона була придбана за власні кошти відповідача з продажу квартири АДРЕСА_7 , також, немає жодного документа, в якому говорилось про домовленість про визначення частки кожного у спільній сумісній власності між позивачем і відповідачем. ОСОБА_1 стверджує, що набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них немає з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, тощо) самостійного заробітку.

17.02.2020 року ОСОБА_2 подав до суду заперечення на відповідь на відзив на позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, у якому просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя та заначив, що ОСОБА_1 жодного доказу щодо того, що кошти на придбання квартири були спільними не надає, як і не наводить доводів, з яких джерел вона отримала власні кошти для здійснення такої суттєвої купівлі як квартира, а отже, таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

17.02.2020 року ОСОБА_2 надав суду відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, у якій заначено, що зауваження ОСОБА_1 про те, що в жодному документі немає згадки про те, що спірна квартира була куплена за власні кошти ОСОБА_2 , повністю спростовується тим фактом, що в жодному документі щодо купівлі спірної квартири не вказується, що вона придбана за спільні кошти подружжя, ніде навіть немає згадки прізвища ОСОБА_1 . Натомість, в довідці про повну оплату майнових прав від 06.03.2019 р. чітко вказується, що ОСОБА_2 оплатив вартість квартири АДРЕСА_10 . Позивач за зустрічною позовною заявою зазначає, що факт спільного проживання в той чи інший проміжок часу не оспорюється ОСОБА_2 , але він не створює ніяких наслідків щодо придбання спірної квартири, а відтак - не входить до предмету доказування в даному спорі. Враховуючи все вище викладене, ОСОБА_2 вважає міркування відповідача за зустрічним позовом повністю необгрунтованими та безпідставними.

Представник позивачки за первісним позовом та відповідачки за зустрічною позовою заявою ОСОБА_1 ОСОБА_6 у судовому засіданні просив позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя задовольнити, та відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 ОСОБА_7 у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя відмовити, та задовольнити зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя відмовити, та задовольнити зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб, що було видано Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 29 травня 2018 року, актовий запис № 1095, серії НОМЕР_1 .

Після одруження подружжя з кінця травня 2018 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 проживали разом у його квартирі за адресою АДРЕСА_5 , а згодом подружжя проживали спільно у матері ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що ОСОБА_2 зазначає, що факт спільного проживання в той чи інший проміжок часу не оспорюється ОСОБА_2 , а тому відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Судом встановлено, що на момент укладення шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 володів 18 (вісімнадцять років) трикімнатною квартирою АДРЕСА_7 . Дану квартиру ОСОБА_2 придбав 01 березня 2001 року на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна №2001-008С2.

Судом встановлено, що 01 березня 2019 року ОСОБА_2 продав належну йому квартиру АДРЕСА_7 , що підтверджується Договором купівлі- продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фьодоровим Є.А., реєстровий номер 159. Ціна договору складає 934 705, 00 грн. (дев`ятсот тридцять чотири тисячі сімсот п`ять гривень) 00 коп.

Таким чином, 01 березня 2019 року ОСОБА_2 отримав особисті грошові кошти від продажу особистого приватного майна в розмірі 934 705, 00 грн. (дев`ятсот тридцять чотири тисячі сімсот п`ять гривень) 00 коп.

Судом встановлено, що 06 березня 2019 року ОСОБА_2 уклав Договір № 28 купівлі-продажу майнових прав з TOB «СК Фамільний дім», предметом якого стають майнові права на об`єкт нерухомості, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_4 . Відповідно до п. 4.1. вказаного договору, вартість квартири становить 570 092, 63 грн. (п`ятсот сімдесят тисяч дев`яносто дві гривні 63 коп.)

Судом встановлено, що повна вартість квартири була сплачена 06 березня 2019 року ОСОБА_2 особисто - за рахунок коштів, отриманих від продажу належної йому квартири, що підтверджується довідкою від 06.03.2019 року про повну оплату майнових прав у відповідності до Договору купівлі-продажу майнових прав № 28 від 06.03.2019 року. В подальшому, 11 березня 2019 року ОСОБА_2 особисто підписав акт прийому - передачі майнових прав на вказану квартиру.

18 березня 2019 року ОСОБА_2 отримано витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, Єдиним власником квартири, за зазначеним витягом, являється ОСОБА_2 .

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до п.23 Постанови пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя (далі - Постанова пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 р.), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Окрім іншого, 01.07.2016 року Верховний Суд України у справі № 6-612цс15 прийшов до наступних висновків: «Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Аналогічна правова позиція висловлена і в інших постановах Верховного Суду України (від 1 липня, 25 листопада 2015 року, 12 жовтня 2016 року) та в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2013 року, 11 лютого 2015 року.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа №6-399-цс17).

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Суд звертає увагу позивачки за первісним позовом, що кошти, одержані від реалізації такого майна, (будинку, квартири), які належали одному із подружжя до шлюбу одним із подружжя, є особистою приватною власністю.

У абзаці 1 частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним позовом - ОСОБА_1 жодного доказу щодо того, що кошти на придбання квартири були спільними не надає, як і не наводить доводів, з яких джерел вона отримала власні кошти для здійснення такої суттєвої купівлі як квартира, а отже, таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Враховуючи все вищевикладене, суд прийшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя та висновку про необхідність задовольнити зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, так як це підтверджується зібраними по справі письмовими доказами, іншими доказами, що наявні в матеріалах справи.

Згідно ч. 9 ст.158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 04.10.2019 року заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 задоволено та накладено арешт на, належну відповідачу, квартиру загальною площею 40 кв.м., житловою площею 19,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , до набрання рішенням законної сили у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя.

Враховуючи той факт, що суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, суд вважає за необхідне скасувати арешт накладений на, належну відповідачу, квартиру загальною площею 40 кв.м., житловою площею 19,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Керуючись ст. ст. 57, 60, 65 СК України, ст.ст. 12, 80, 81, 82, 159, 258, 259, 263-265, 268, 280-282 , 352, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) про поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя - відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) про визнання майна особистою приватною власністю задовольнити.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) квартиру, загальною площею 40 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

Зняти арешт з нерухомого майна, а саме з квартири загальною площею 40 кв.м., житловою площею 19,9 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_4 , що зареєстрована за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення суду виготовлений 20.03.2020 року.

СУДДЯ: І.А. Бобуйок