ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1258/20 Справа № 205/560/19 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Якуба Олени Анатоліївни, Державної організації (установи, закладу) "Фонд гарантування вкладів фізичних осіб", про визнання припиненим договору іпотеки та зняття заборон на відчуження нерухомого майна,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2019 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 17.09.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту № , за умови якого банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 100 000 доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення 17.09.2014 року та з оплатою 11,50 % річних за користування кредитом. В забезпечення виконання зобов`язань за споживчим кредитом, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , 17.09.2007 року було укладено Договір іпотеки № 0/1, предметом якого є 87/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , що належить позивачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Таким чином, ПАТ «УкрСиббанк» свої зобов`язання здійснило, кредит надали позивачу. 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта банк» було укладено Договір купівлі - продажу прав вимоги за кредитами. Позивач зазначає, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.2016 року у задоволені позовних вимог ПАТ «Дельта банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту № від 17.09.2007 року у розмірі 128 728 доларів США 69 центів, що належить на праві власності ОСОБА_1 , а саме домоволодіння АДРЕСА_1 , було відмовлено, у зв`язку зі спливом позовної давності. Відповідне рішення суду набрало чинності 27.12.2016 року та не було скасовано. Таким чином, позивач вважає, що строк повного виконання зобов`язання за Договором про надання споживчого кредиту № від 17.09.2007 року для неї, ОСОБА_1 , настав 08.01.2010 року, на момент винесення рішення по справі ПАТ «Дельта банк» пропустив, передбачений законом трирічний строк позовної давності для звернення до суду з позовом для захисту своїх прав, зокрема, шляхом стягнення заборгованості або звернення стягнення за іпотечне майно, який сплив 08.01.2013 року, оскільки з даним позовом звернувся до суду 06.05.2014 року. Позивач зазначає, що рішення суду від 14.12.2016 року по справі № 205/3712/14-ц вступило в силу 27.12.2016 року, тож відповідач-1 мав достатньо часу аби зняти заборону визначеною іпотекою. Однак, на день подання позивачем позову до суду, відповіді від відповідача не надійшло, відомості щодо домоволодіння АДРЕСА_1 , з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про обтяження та Державного реєстру іпотеки не виключені, що стало підставою для звернення позивача до суду.

У зв`язку з вищевикладеним, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд визнати припиненим Договір іпотеки № 0/1 від 17.09.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якуба О.А., за реєстровим № 5520, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк», зняти заборону на відчуження нерухомого майна ОСОБА_1 , а саме домоволодіння: 87/100 частини, реєстраційний номер 9622368, опис: 87/100 частини домоволодіння А-1 житловий будинок, житлова площа 54,5 кв.м., загальна площа 111.5 кв.м., у житловому будинку Б-1 кв.2: загальна площа 73,3 кв.м., житлова площа 48,6 кв.м., літні кухні Л, К, навіс літ. И, сарай літ. Х, гараж літ. Ж, погріб літ. В, убиральня літ. З, споруди № 2,3,5,7,12, ІІІ, у загальному користуванні: споруди № 6,13,15 , І, ІІІ площа земельної ділянки 1185 кв.м., по фактичному користуванню, крім того самовільно зайнятої землі площею 183,0 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , накладену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О.А., у зв`язку з укладанням договору іпотеки № 0/1 від 17.09.2007 року, запис про заборону № 5521, та вилучити запис із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та стягнути судові витрати по справі.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.

Інші учасники процесу своїм правом щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17.09.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту № , згідно з яким остання отримала кредит у сумі 100 000 доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення коштів - 17.09.2014 року та з оплатою 11,50 % річних за користування кредитом.

Судом також встановлено, що з метою забезпечення належного виконання зобов`язання за Договором про надання споживчого кредиту № від 17.09.2007 року, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 17.09.2007 року було укладено Договір іпотеки № /1, в силу якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно: 87/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.2016 року по цивільній справі № 205/3712/14 (2/205/18/16) в задоволені позовних вимог ПАТ «Дельта банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту № від 17.09.2007 року у розмірі 128 728 доларів США 69 центів, а саме домоволодіння АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , було відмовлено. Рішення набрало законної сили 27.12.2016 року.

Встановлено, що на підставі рішення Загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 року АКІБ «УкрСиббанк» змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк».

08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта банк» було укладено Договір купівлі - продажу прав вимоги за кредитами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необгрунтованості та недоведеності позову, зокрема, з того, що боргові зобов`язання за кредитним договором на сьогодні не виконані, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, тому договір іпотеки на спірне майно є чинним та правові підстави для припинення іпотеки та зняття заборони на відчуження нерухомого майна відсутні.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що оскільки строк повного виконання зобов`язання за кредитним договором № 0 від 17.09.2007 року для позивача настав 08.01.2010 року, то на момент ухвалення рішення по справі відповідач-1 пропустив передбачений законом трирічний строк позовної давності для звернення до суду з позовом для захисту своїх прав, зокрема, шляхом стягнення заборгованості або звернення стягнення на іпотечне майно, який сплив 08.01.2013 р., оскільки із даним позовом звернувся до суду 06.05.2014 р.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Суд зазначає, що загальні умови виконання зобов`язання передбачені статтею 526 ЦК України. Відповідно до змісту такої матеріальної норми закону зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

У відповідності до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Одночасно із цим, Законом України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека припиняється у разі: 1) припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; 2) реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; 3) набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; 4) визнання іпотечного договору недійсним; 5) знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди); 6) з інших підстав, передбачених Законом (стаття 17).

Тобто змістом вказаних норм матеріального закону припинення зобов`язання по іпотеці означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право і кореспондуючий йому обов`язок перестають існувати.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України).

У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), встановлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

При цьому, Цивільний кодекс України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України "Про іпотеку".

Аналогічні висновки узгоджуються з судовою практикою, викладеною, зокрема у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-786цс17.

Згідно ч.5 ст.3 Закону України "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до п. 6.1. Іпотечного договору, сторони встановили, що право іпотеки припиняється виконанням позивачем за цим позовом у повному обсязі зобов`язання, що забезпечено іпотекою.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів виконання боржником зобов`язання, проведеного належним чином. Крім того, у суді першої інстанції відповідач-1 надав докази непогашеної позивачем заборгованості за кредитним договором від 17.09.2007 року (а.с. 78-81).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки припинення зобов`язання за договором іпотеки можливе лише за умови належного виконання основного зобов`язання за кредитним договором, що проведено належним чином та у повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 вересня 2019року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова