ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/144/20 Справа № 204/4360/18 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н.В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2019 року по справі за позовом акціонерного товариства "Укрсоцбанк", правонаступником якого є акціонерне товариство "Альфа-Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення та зняття з реєстраційного обліку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2018 року АТ "Укрсоцбанк", правонаступником якого є АТ "Альфа-Банк", звернувся до суду із позовом до відповідачів, в якому просив: - зняти з реєстрації громадян, якими є: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з квартири АДРЕСА_1 ; - виселити в примусовому порядку громадян, якими є: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з квартири АДРЕСА_1 ; - стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача судові витрати.

Позов мотивований тим, що згідно ст.37 Закону України «Про іпотеку» АТ «Укрсоцбанк» оформлено право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_1 . Правовою підставою для реєстрації права власності АТ «Укрсоцбанк» на нерухоме майно є застереження в п.п. 9.1. Іпотечного договору №MRTG -76/S від 31.07.2008 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 106142547 від 0412.2017 року, було зареєстроване право власності ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі рішення державного реєстратора Молчанова Сергія Олександровича, Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації», № 38469884 від 01.12.2017 року, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 79,4 кв.м., житлова площа - 29,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Законним власником квартири АДРЕСА_1 є АТ «Укрсоцбанк». Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, проте, незважаючи на відсутність правових підстав проживати у квартирі, колишній власник продовжує користуватися квартирою, та відмовляється добровільно виселятися. Дії відповідача створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватися та розпоряджатися нерухомим майном.

У зв`язку з чим, позивач вимушений звернутись до суду із зазначеною позовною заявою.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2019 року суд ухвалив виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 79,4 кв.м., житловою площею 29,6 кв.м., без надання іншого житлового приміщення; вирішено питання стосовно судових витрат; в іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 31.07.2008 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «УніКредит Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит №MRTG-76, за умовами якого, згідно п.1.1, банк зобов`язується надати позичальнику на положеннях та умовах цього договору грошові кошти в сумі 155180,00 доларів США.

Згідно п.1.3 договору, кредитні кошти призначені для придбання квартири АДРЕСА_1 .

Пунктом 3.1 договору передбачено, що виконання позичальником зобов`язань за цим договором (в тому числі і додатковими угодами до нього) забезпечуються квартирою АДРЕСА_1 (а.с.15-21).

Для забезпечення виконання зобов`язань позивача за іпотечним кредитним договором №MRTG-76 від 31.07.2008 між ТОВ "УніКредит Банк" та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки на нерухоме майно №MRTG-76/S від 31.07.2008, відповідно до умов якого п.2.1 предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 31.07.2008 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстрованим №12206. Предмет іпотеки складається з двох жилих кімнат. Загальна площа предмета іпотеки становить 79,4 кв.м., жила площа - 29,6 кв.м. (а.с.24-26).

Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «УніКредит банк».

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 106142547 від 04.12.2017 року, на підставі іпотечного договору серія та номер MRTG -76/S від 31.07.2008 року, виданого 31.07.2008 року право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ПАТ «Укрсоцбанк» (а.с.5-7), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Укрсоцбанк».

Відповідно до довідки Відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради від 06.04.2018 року № 4/5 - 125, відповідно даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, за адресою: АДРЕСА_1 станом на 05.04.2018 року зареєстровано 3 особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.4).

04 червня 2018 року на адресу відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 була направлена вимога про добровільне виселення з квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що законним власником квартири є Банк (а.с.8,9), проте, вимога, залишилась не виконаною.

Задовольняючи частково позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку». Що стосується вимоги позивача про зняття відповідачів з реєстрації з квартири АДРЕСА_1 , суд виходив з того, що відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи вказану норму, задоволення позову власника про виселення особи, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Згідно ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, відповідно до частини першої якої передбачено підстави виселення.

Відповідно до ч.3 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком випадків, зазначених у відповідному житловому законодавстві.

Згідно вимог ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку».

З урахуванням ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Такі правові висновки зазначені в Постановах Верховного Суду по справі №645/5280/16-ц від 13.06.2018 року, по справі №372/977/16-ц від 12.07.2018 року .

Доводи апеляційної скарги про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого на забезпечення кредитів в іноземній валюті", а отже у суду першої інстанції не було правових підстав для виселення, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки у даній справі звернення стягнення на квартиру, як предмет іпотеки здійснена за згодою ОСОБА_1 із зазначенням про це в іпотечному договорі, а не за рішенням суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не дотримано норми про направлення вимоги добровільне виселення, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки 04 червня 2018 року на адресу відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 була направлена вимога про добровільне виселення з квартири АДРЕСА_1 (а.с.8,9).

Таким чином, вимоги апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З`ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко