ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 березня 2020 року
м. Харків
Справа № 310/3656/19

Провадження №22-ц/818/1480/20

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Коваленко І.П.,

суддів Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1
відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_1

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про повернення утриманих коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2019 року в складі судді Цвіри Д.М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про повернення утриманих коштів.

Позов мотивований тим, що постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року по справі №815/7396/16 задоволено його апеляційну скаргу, постанову Донецького окружного адміністративного суду від 15 березня 2017 року у справі №815/7396/16 - скасовано. Позов «про скасування наказу» до ІНФОРМАЦІЯ_2 , треті особи: ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (в/ч НОМЕР_1 ) - задоволено повністю. Скасовано накази начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №708-аг від 17.11.2016 року «Про відшкодування матеріальних збитків» та №149-аг від 13.03.2017 року «Про внесення змін до наказу №708-аг від 17.11.2016 року «Про відшкодування матеріальних збитків».

Постанова Донецького апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року по справі №815/7396/16 набрала законної сили з моменту проголошення, тобто з 27 квітня 2017 року. Відрахування коштів, з грошового забезпечення позивача у розмірі 10% посадового окладу, розпочались з 17.11.2016 року і тривали до 01.02.2019 року. За вказаний період з грошового забезпечення була відрахована сума в розмірі - 28572 грн. 98 коп. Відрахування припинились тільки після написання позивачем рапорту на ім`я начальника Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України від 18.01.2019 року за вх. 467, але відрахована сума - 28572 грн. 98 коп. повернута не була. Начальник Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України у відповіді на рапорт повідомив, що «з приводу повернення утриманих сум, Вам необхідно звернутись до ІНФОРМАЦІЯ_5 (в/ч НОМЕР_2 ), оскільки згідно вимог вищезазначеного наказу (скасовані накази ІНФОРМАЦІЯ_2 №708-аг від 17.11.2016 «Про відшкодування матеріальних збитків» та №149-аг від 13.03.2017 року «Про внесення змін до наказу №708-аг від 17.11.2016 року «Про відшкодування матеріальних збитків») дані утримання були повністю перераховані на їхні реєстраційні (спеціальні реєстраційні рахунки).

З метою повернення всіх утриманих коштів в повному обсязі, а саме - 28572 грн. 98 коп., він 04.04.2019 року звернувся з заявою до ІНФОРМАЦІЯ_6 . На заяву ІНФОРМАЦІЯ_3 відповів листом від 17.04.2019 року №11/4-77/4874, в якому зазначив, що «За результатами розгляду заяви, в межах компетенції, інформуємо, що наказами начальника Харківського прикордонного загону стягнення коштів з Вас не проводилось. Поряд з цим, рішенням Донецького апеляційною адміністративного суду від 25 квітня 2017 року по справі №815/7396/16 жодних вимог про повернення коштів Харківським прикордонним загоном ухвалено не було. Враховуючи те, що відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, задовольнити Ваше прохання не маємо можливості. Відповідно до частини 4 статті 15 Закону України «Про звернення громадян» роз`яснюю, що за результатами розгляду звернення Ви маєте право на оскарження до вищестоящого органу або до суду».

В зв`язку з цим просив прийняти рішення щодо повернення коштів в сумі 28572 грн. 98 коп., які були утримані та перераховані реєстраційні (спеціальні реєстраційні) рахунки ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Позивач в судовому засіданні підтримав викладені в позовній заяві вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву від 25.07.2019 року .

В обґрунтування відзиву зазначає, що ОСОБА_1 в своїй позовній заяві вказує, що рішення про стягнення з нього коштів за матеріальну шкоду яку заподіяно державі, було прийнято на підставі наказів начальника Одеського прикордонного загону №708-аг від 17.11.2016 року «Про відшкодування матеріальних збитків» та №149-аг від 13.03.2017 року «Про внесення змін до наказу №708-аг від, 17.11.2016 року. В подальшому, оскільки позивача вибув для проходження служби до зони АТО (наразі ООС), стягнення провадилось ІНФОРМАЦІЯ_8 на підставі наказу ІНФОРМАЦІЯ_2 . На даний час позивач проходить службу в Бердянському прикордонному загоні. Поряд з цим, кошти які надходили з вищезазначених прикордонних загонів на реєстраційний рахунок Харківського прикордонного загону перераховані до відповідного Державного бюджету встановленим порядком в повному обсязі. Тобто у віданні Харківського загону дані кошти не перебувають. Також, відповідно до постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 25.04.2017 року по справі №815/7396/16, на яку посилається позивач, було скасовано саме накази начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №708-аг від 17.11.2016 року «Про відшкодування матеріальних збитків» та №149-аг від 13.03.2017 року «Про внесення змін до наказу №708-аг від 17.11.2016 року». Жодних вимог щодо повернення коштів Харківським прикордонним загоном в даному рішенні відсутні (Харківський прикордонний загін залучався до участі у даній справі лише як третя особа і на даний момент відкрито касаційне провадження по даній справі). Сам факт скасування наказів начальника Одеського прикордонного загону жодним чином не спричиняє обов`язків повернення коштів Харківським прикордонним загоном, оскільки він не є стягувачем, тим більше що дані кошти у відданні Харківського прикордонного загону не перебувають. Оскільки стягнення коштів з позивача провадилось Одеським, Краматорським прикордонними загонами на підставі наказів начальника Одеського прикордонного загону то таким чином Харківський прикордонний загін рішення про утримання коштів з позивача не приймав та кошти з позивача не утримував і не повинен бути відповідачем по даній справі.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_7 про повернення утриманих коштів відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, оскільки в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначив, що факт скасування наказів начальника Одеського прикордонного загону жодним чином не спричиняє обов`язків повернення коштів Харківським прикордонним загоном, оскільки він не є стягувачем. Тобто суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову з підстав, що позов пред`явлений не до належного відповідача.
Зазначає, що з листів Державної прикордонної служби України Донецько-Луганського регіонального управління №11/442 від 24.01.2019 року та Державної прикордонної служби України Східного регіонального управління Харківського прикордонного загону (в/ч НОМЕР_2 ) №11/4-77/4874 від 17.04.2019 року вбачається, що саме відповідач був одержувачем коштів, що утримувались з грошового забезпечення позивача. Тому вважає, що вказаний в позові відповідач повинен вирішувати питання щодо повернення позивачу утриманих коштів.
Зазначає, що ним був правильно визначений відповідач у справі, проте суд допустив помилку в цьому питанні, порушив норми процесуального права та, як наслідок, виніс незаконне та необґрунтоване рішення. При цьому суд першої інстанції, вказавши що позивачем невірно визначений відповідач у справі, не наводить в своєму рішенні висновків, хто саме повинен бути відповідачем.
06 лютого 2020 року на адресу Харківського апеляційного суду надійшов відзив ІНФОРМАЦІЯ_7 на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 369 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, вислухав суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що провадження у справі підлягає закриттю.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості пред`явивши її до неналежного відповідача ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач є військовослужбовцем і наказом від 17.11.2016 року начальника Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 708-АГ майора прикордонної служби ОСОБА_1 притягнуто до матеріальної відповідальності та стягнуто з нього вартість службового модулю, яка складає 59 311,60 грн.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року по справі № 815/7396/16 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 постанову Донецького окружного адміністративного суду від 15 березня 2017 року у справі №815/7396/16 - скасовано. Позов позивача «Про скасування наказу» до Одеською прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, треті особи: ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (в/ч НОМЕР_1 ) - задоволено повністю. Скасовано накази начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №708-аг від 17.11.2016 року «Про відшкодування матеріальних збитків» та №149-аг від 13.03.2017 року «Про внесення змін до наказу №708-аг від 17.11.2016 року «Про відшкодування матеріальних збитків».
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України (кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачено в статті 19 ЦПК України: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
За змістом статті 19 КАС України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 15 частини першої статті 3 КАС України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій).
Норму щодо віднесення військової служби до публічної закріплено також у пункті 17 частини першої статті 4 КАС України у редакції Закону № 2147-VIII.
Із матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник з приводу проходження позивачем військової служби, під час якої були виявлені певні збитки.
Позивач, який є військовослужбовцем, заявив вимоги про повернення утриманих на підставі наказів начальника Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України №708-аг від 17.11.2016 року «Про відшкодування матеріальних збитків» та №149-аг від 13.03.2017 року «Про внесення змін до наказу №708-аг від 17.11.2016 року «Про відшкодування матеріальних збитків» коштів.
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Зазначеними нормами права прямо передбачено, що військова служба є публічною службою.
Таким чином, між сторонами існують правовідносини щодо повернення коштів, які були утримані відповідачем, як шкода державі в особі військової установи, шляхом втрати майна в період здійснення ним повноважень, пов`язаних з виконанням завдань і функцій військовослужбовця.
Цей спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби.
Аналогічні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 11-892апп18 та від 12 грудня 2018 року в справі № 14-481цс18 і підстав для відступу від вказаної правової позиції не вбачається.
Із урахуванням викладеного, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, тому суд першої інстанції помилков вирішив спір в порядку цивільного судочинства.
За вимогами ст. 377ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Таким чином, судові рішення підлягають скасуванню, як такі, що ухвалені з порушенням норм процесуального права, а провадження у справі - закриттю, згідно з пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст. 19, 255, 377 ЦПК України, суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2019 року - скасувати.
Провадження у цивільній справі за позовом за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_7 про повернення утриманих коштів - закрити.
Постанова апеляційного суду набирає сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 25 березня 2020 року.
Головуючий - І.П. Коваленко
Судді - А.І. Овсяннікова
І.С. Сащенко