Ухвала

12 березня 2020 року

м. Київ

справа № 539/3465/17

провадження № 61-37849св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 23 лютого 2018 року у складі судді Гудкова С. В., постанову Апеляційного суду Полтавської області від 07 травня 2018 року у складі колегії суддів: Дорош А. І., Лобова О. А., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частини гаража незавершеного будівництвом.

Позов мотивовано тим, що з 31 грудня 1984 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Від шлюбу мають повнолітніх синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Рішенням виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області

від 26 квітня 1995 року № 91 ОСОБА_2 було передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку, площею 43 кв. м, для гаражного будівництва.

У травні 1995 року сторонами у справі було розпочато будівництво та побудовано гараж на два автомобіля, двоє воріт та льох з однієї сторони.

Вказаний гараж, площею 36,3 кв. м, розміром 7,10 м х 6,00 м, в експлуатацію не введений, державну реєстрацію права власності відповідач не оформлював.

05 вересня 2000 року шлюб, укладений між позивачем та відповідачем було розірвано.

Під час розірвання шлюбу між ними було досягнуто угоди, а саме:

ОСОБА_2 повинен був оформити на неї та на дітей договори дарування зокрема, подарувати трикімнатну квартиру АДРЕСА_1

(їй 1/2 частину квартири, дітям по 1/4 частині), і щоб урівняти права дітей на обидві належні їм квартири, вона повинна була подарувати йому 1/4 частину приватизованої на них чотирьох осіб квартири

АДРЕСА_2 . Договори дарування були оформлені нотаріально і підписані в один день 07 червня 2000 року.

Також вони досягли усної угоди, що все майно, що вони придбали до розірвання шлюбу, буде належати рано чи пізно їх спільним дітям

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних частинах. Таким чином, її 1/2 частина квартири по АДРЕСА_1 , повинна була дістатися їх сину ОСОБА_4 , а інша 1/2 частина, що належала ОСОБА_2 належала б старшому сину ОСОБА_3 .

На підтвердження цієї домовленості ОСОБА_2 12 березня 2002 року зробив заповідальне розпорядження, яким заповів належну йому частину квартири АДРЕСА_2 , повністю сину

ОСОБА_3 ; гараж, що знаходиться у кооперативі «Москвич» АДРЕСА_3; автомобіль ВАЗ-21053, 1986 року випуску; автомобіль ЗАЗ-968, 1993 року випуску, заповів ОСОБА_3 та

ОСОБА_4 , кожному в рівних частках. Проте, у 2017 році ОСОБА_2 звертався із позовами до своїх дітей щодо визначення розмірів часток у квартирі АДРЕСА_2 , та про встановлення порядку користування вказаною квартирою, стягнення заборгованості зі сплати комунальних платежів. Після подачі вищезазначених позовів у неї виник сумнів про те, що ОСОБА_2 дотримається свого слова щодо розподілу спільного нажитого майна шляхом залишення у спадок вказаного майна своїм дітям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у тому числі і спірного незавершеного будівництвом гаража, розташованого по АДРЕСА_3 .

Посилалась на те, що не дивлячись на те, що розірвали шлюб ще у 2000 році, але на той час її право на визнання вказаного гаража об`єктом спільного майна подружжя та його поділ не порушувалося з огляду на досягнуту домовленість про передачу майна їхнім дітям, її право було порушене відповідачем з моменту його звернення з указаними позовами до суду в березні 2017 року та вересні 2017 року.

Вважала, що саме з цього часу почався перебіг трирічної позовної давності.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати незавершений будівництвом гараж, розташований на земельній ділянці, площею 43,0 кв. м, по АДРЕСА_3 наданій для гаражного будівництва ОСОБА_2 рішенням виконавчого комітету Лубенської міської ради від 26 квітня 1995 року № 91 об`єктом права спільної сумісної власності її та ОСОБА_2 , встановивши, що гараж належить їм по 1/2 частині кожному.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області

від 23 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незавершений будівництвом гараж на земельній ділянці,

площею 43,0 кв. м, по АДРЕСА_3 , наданій для гаражного будівництва ОСОБА_2 рішенням виконавчого комітету Лубенської міської ради від 26 квітня 1995 року № 91, об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , встановивши, що незавершений будівництвом гараж належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 частині кожному.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється у зв`язку із виникненням цього спору, сторони позбавлені можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їм реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу майна.

Щодо позовної давності, то суд першої інстанції виходив із того, що вона не пропущена, оскільки перебіг позовної давності починається з часу коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, тобто з моменту скасування відповідачем свого заповідального розпорядження, про що позивач довідалася лише у 2018 році.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 07 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 23 лютого

2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясував фактичні обставини справи та дійшов правильного висновку про задоволення позову, оскільки гараж як об`єкт незавершеного будівництва, було зведено за час шлюбу сторін, тому може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Також суд першої інстанції правильно вважав, що позивач не пропустила позовну давність, оскільки перебіг позовної давності починається з моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, тобто з моменту скасування відповідачем свого заповідального розпорядження, про що позивач довідалась лише у 2018 році, а доводи відповідача ОСОБА_2 про необхідність відмови у задоволенні позовних вимоги у зв`язку з порушенням позовної давності є безпідставними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду,

ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та відмовити у задоволенні позову за спливом позовної давності.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства.

ОСОБА_2 вважав, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що позивачем не пропущено загальну позовну давність, встановлену статтею 257 ЦК України.

Позивачка не зверталась до суду із заявою про поновлення позовної давності.

Ні в позовній заяві, ні в ході судового розгляду позивачка не наводила достатніх, аргументованих і переконливих доказів причин поважності пропуску звернення до суду більше ніж через 15 років після розірвання шлюбу і фактичного розподілу майна подружжя.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2018 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , до Верховного Суду було подано відзив на касаційну скаргу, який мотивовано тим, що оскаржувані ОСОБА_2 судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті рішень судів попередніх інстанцій.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано із Лубенського міськрайонного суду Полтавської області цивільну справу.

У вересні 2018 року справу надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2020 року справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частини гаража незавершеного будівництвом призначено до розгляду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів вважає за необхідне зупинити провадження у справі, виходячи з наступного.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року у справі за

№ 307/3957/14-ц (провадження № 43540св18) справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини четвертої

статті 403 ЦПК України, оскільки колегія палати вважала за необхідне відступити від висновку щодо застосування статей 331, 376 ЦК України, статей 69, 70 СК України у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі

№ 6-47цс16, щодо можливості визнання за подружжям права спільної сумісної власності на об`єкт незавершеного будівництва із визначенням часток кожного з подружжя, а також його поділу, оскільки визначення права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України, СК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Судові рішення у справі, яка переглядається, та судове рішення у справі, яка передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, ухвалені у подібних правовідносинах.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 253 ЦК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.

Колегія суддів вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у справі № 539/3465/17-ц (провадження № 61-37849св18) до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи

№ 307/3957/14-ц.

Керуючись статтями 252, 253, 260, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частини гаража незавершеного будівництвом до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9 , третя особа - територіальне виробниче підприємство «Техбуд-Сервіс», визнання права власності на нерухоме майно та виділ частки із майна в натурі (справа

№ 307/3957/14-ц).

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович