КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 березня 2020 року місто Київ

Справа №760/13363/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Суханової Є.М.,

секретар судового засідання: Малашевський О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скаргиОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду міста Києва, у складі судді Усатової І.А., від 18 вересня2019 року (повний текст рішення складено 24 вересня 2019 року), у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» про визнання припиненим права збільшувати процентну ставку,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом. Просив визнати припиненим з 10 січня 2009 року право публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк (далі також ПАТ АБ) «Укргазбанк» збільшувати процентну ставку в порядку, що визначений положенням п. 4.1 кредитного договору № 05-Ф/07 від 23 січня 2007 року між публічним акціонерним товариством «Акціонерний банк «Укргазбанк» та ОСОБА_1 .

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 23 січня 2007 року між відкритим акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» та ним було підписано кредитний договір № 05-Ф/07 зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи зі ставки 12,5% річних.

Відповідно до п. 4.1. кредитного договору, у випадку невиконання та/або неналежного виконання позичальником умов кредитного договору банк має право на свій розсуд внести зміни/доповнення до договору в односторонньому порядку (включаючи зміну процентної ставки, що нараховується на залишок простроченої заборгованості за простроченим кредитом, виходячи із 17,5 % річних). Про внесення змін банк попереджає позичальника не менш, ніж за сім календарних днів.

Вказує, що відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України, в редакції, що набрала чинності із 09 січня 2009 року, встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку.

Позивач вважає, що домовленість сторін договору, що передбачена п. п. 4.1. кредитного договору щодо одностороннього підвищення процентної ставки є припиненою у зв`язку із набранням чинності ч. ч. 2, 3 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України, в редакції Закону України від 12 грудня 2008 року № 661 -VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» (Закон № 661-VI), і ч. 4 ст. 55 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121 -III «Про банки і банківську діяльність» (Закон № 2121-III), чого відповідач не визнає, зокрема надав позивачу розрахунок заборгованості та виписки із особових рахунків ОСОБА_1 , які свідчать про застосування банком в односторонньому порядку підвищеної процентної ставки.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 18 вересня 2019 року в задоволені позову ОСОБА_1 про визнання припиненим права збільшувати процентну ставку відмовлено.

ОСОБА_1 з судовим рішенням не погодився та подав апеляційну скаргу. Просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Вважав, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк» просило апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів з цим висновком районного суду погоджується за такого.

Як вбачається зі справи вбачається та підтверджується її матеріалами, 23 січня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 05-Ф/07 зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи зі ставки 12,5% річних.

Пунктом 4.1. кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання та/або неналежного виконання позичальником умов кредитного договору банк має право на свій розсуд внести зміни/доповнення до договору в односторонньому порядку (включаючи зміну процентної ставки, що нараховується на залишок простроченої заборгованості за простроченим кредитом, виходячи із 17,5 % річних). Про внесення відповідних односторонніх змін (доповнень) до цього договору, включаючи його розірвання, банк попереджає позичальника не менше, ніж за сім календарних днів із зазначенням, які саме зміни включаючи розірвання цього договору) до цього договору будуть внесені банком в односторонньому порядку. Зміни (включаючи розірвання цього договору), внесені банком в односторонньому порядку, набиратимуть чинності в строки, визначені банком у таких письмових змінах, що будуть надіслані позичальнику, але в будь-якому разі такі письмові зміни набиратимуть чинності лише зі спливом семиденного терміну з дня надіслання банком позичальнику письмового попередження про внесення про внесення банком в односторонньому порядку змін включаючи розірвання цього договору) до цього договору.

Відповідно до п. 3.2.8. кредитного договору, на залишок простроченої заборгованості за простроченим кредитом проценти нараховувати, виходячи із 17,5 % річних, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, на думку колегії суддів, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, та дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Наведені у апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлення на їх підставі обставин та зводяться до незгоди позивача з висновками районного суду стосовно установлених обставин справи, а також містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищається судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

З точки зору закону, при вирішенні спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Саме до такого висновку, що узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним, у постанові від 23.07.2018 справа № 760/8892/17, правильно, всупереч твердженням апелянта, прийшов районний суд.

Посилання сторони позивача в апеляційній скарзі на висновок Великої Палати Верховного суду в Постанові від 27 березня 2019 року в справі № 711/4556/16-ц, згідно з яким визнання припиненими зобов`язань сторони правочину є належним способом захисту права, теж являється надуманим, оскільки позивач способом захисту права у даній справі обрав інший спосіб - вимогу щодо визнання права припиненим.

Крім того, згідно з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2355цс15, якщо умовами кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку».

Правильним, на думку колегії суддів, не зважаючи на заперечення сторони позивача в апеляційній скарзі, являється також і висновок районного суду, про те, що позивачем в порушення вимог ст. 12, 81 ЦПК України обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, перед судом не доведено.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.

При цьому, колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) про те, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29, 30 рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

В судовому рішенні у достатній мірі викладені мотиви, на яких воно базується, зауваження сторін «заслухані», тобто належним чином вивчені судом усі їх доводи та суд навів обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Інші доводи апеляційної скарги свідчать про помилкове тлумачення стороною позивача положень законодавства, а тому також не можуть бути підставою для скасування правильного по суті та справедливого судового рішення.

Під час прийняття постанови колегія суддів, крім того, враховує вимоги Європейського суду з прав людини, який вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Тому, рішення районного суду, на думку колегії суддів, слід залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 268, 375, 367, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 вересня2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше, як за п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Судді: С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко

Є.М. Суханова