Постанова

Іменем України

18 березня 2020 року

м. Київ

справа № 569/10027/15-ц

провадження № 61-6354св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Рівненська міська рада Рівненської області, управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Рівненській області, державна інспекція сільського господарства у Рівненській області, ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - ОСОБА_4 , на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 листопада 2018 року у складі судді Харченка С. П. та постанову Рівненського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Рівненська міська рада Рівненської області, управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Рівненській області, державна інспекція сільського господарства у Рівненській області, ОСОБА_3 , про знесення самовільного будівництва та звільнення самовільно захопленої земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 .

З моменту введення будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 в експлуатацію, прибудинкова територія, а саме двір будинків

АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 був поділений умовно навпіл та перебував у користуванні всіх мешканців будинку.

Посилалась на те, що ОСОБА_2 , як вона вважала, шляхом самовільного захоплення у дворі земельної ділянки здійснила будівництво та реконструкцію будівлі без дозвільних документів. Захоплена відповідачкою земельна ділянка належить до земель житлової та громадської забудови Рівненської міської ради Рівненської області.

Вважала, що вказані дії відповідачки порушують її права та інтереси, оскільки самочинне будівництво виконане з порушенням пожежних та санітарних норм щодо розміщення до житлового будинку. Вона не могла отримати земельну ділянку у власність для обслуговування житлового будинку, відсутня можливість облаштувати проїзд та пандус до будинку, в якому проживає інвалід І групи.

Ураховуючи зазначене та уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд зобов`язати ОСОБА_2 знести господарську будівлю - сарай, що знаходиться у АДРЕСА_3 та АДРЕСА_3 з технічними характеристиками: 3,65 м на 2,95 м, висота 3,2 м, фундаменти бетонні, стіни дерев`яні, частково зведені із звичайної керамічної цегли, покрівля - азбестоцементні листи та звільнити самовільно захоплену земельну ділянку, зайняту самовільним будівництвом господарської будівлі.

Справа неодноразово переглядалась судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Рівненького міського суду Рівненської області від 23 березня

2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 19 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 19 травня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02 листопада 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 знести самочинно збудовану господарську будівлю, розташовану по АДРЕСА_2 та

АДРЕСА_3 , яка має наступні технічні характеристики: приміщення прямокутної форми одноповерхове розмірами 3,65 м х 2,95 м, висота 3,20 м, фундамент бетонний, стіни дерев`яні та частково зведені із звичайної керамічної цегли, покрівля азбестоцементні листи.

Зобов`язано ОСОБА_2 звільнити самовільно захоплену земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , зайняту самовільним будівництвом господарської будівлі прямокутної форми одноповерхове розмірами 3,65 м х 2,95 м, висота 3,20 м, фундамент бетонний, стіни дерев`яні та частково зведені із звичайної керамічної цегли, покрівля азбестоцементні листи.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутні належні та допустимі докази виділення земельної ділянки під будівництво спірного сараю, а також дозвіл на будівництво та проведення будівельних робіт ОСОБА_2 .

При цьому, ураховуючи те, що наявне у спільному дворі самочинне будівництво порушує права позивачки щодо користування земельною ділянкою, обмежує проїзд до квартири, заважає облаштовувати пандус, а також вона не може реалізувати своє право на отримання у власність земельної ділянки для обслуговування належного їй будинковолодіння та на підставі частин першої, четвертої статті 376 ЦК України, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо знесення відповідачкою самовільного будівництва та звільнення самовільно захопленої земельної ділянки підлягають задоволенню.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , залишено без задоволення. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 листопада 2018 року залишено без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінив докази у їх сукупності та ураховуючи те, що земельна ділянка під будівництво спірного сараю та дозвіл на його будівництво відповідачка не отримувала, а таке самочинне будівництво порушує права позивачки щодо користування земельною ділянкою, обмежує їй проїзд до квартири, заважає облаштовувати пандус та вона не може реалізувати своє право на отримання у власність земельної ділянки для обслуговування належного їй будинковолодіння, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог на підставі частин першої та четвертої статті 376 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у березні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

ОСОБА_2 вважала, що ухвалюючи рішення суду про задоволення позовних вимог особи, яка не є власником земельної ділянки, на якій зведено об`єкт нерухомості, суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не встановили, яким чином порушуються права зазначеної особи, оскільки відсутні докази на підтвердження позовних вимог, встановлення чого, як вважала заявниця, є обов`язковим.

При цьому під час судових засідань нею надавалися фотоматеріали, з яких вбачалося, що спірна будівля не перешкоджала позивачці у користуванні останньою земельною ділянкою, є віддаленою від входу в її квартиру.

Разом з тим вважала, що ураховуючи площу земельної ділянки під час її розподілу між відповідачкою та третьою особою, ширина подвір`я перед входом у квартиру позивачки збільшиться.

Також, вважала, що вирішуючи цей спір, суди повинні були встановити чи було надано їй, як особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється вона від такої перебудови.

При цьому вважала, що акт управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області від 17 листопада 2015 року, на який у своїх рішеннях посилались суди попередніх інстанцій, є не належним доказом, оскільки має неточності щодо адреси, за якою знаходиться спірний самочинно збудований сарай та заміри будівель вчинені не належною повноважною особою.

Також посилалась на те, що управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Рівненської міської ради Рівненської області не зверталося до суду із відповідним позовом, яке у разі виявлення порушень у сфері будівництва та архітектури на підставі пункту 3.8 Положення про Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Рівненської міської ради, затвердженого рішенням Рівненської міської ради Рівненської області від 06 березня 2008 року № 1381 має таке право.

При цьому, вважала, що такий позов може бути пред`явлений до суду лише у разі, якщо особа, яка здійснила самочинне будівництво, в установлений строк добровільно не виконає вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або, якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2019 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі. Витребувано із Рівненського міського суду Рівненської області зазначену цивільну справу.

У травні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2020 року указану справу призначено до розгляду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , на касаційну скаргу у якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 10 лютого 2014 року (а. с. 78 т. 1).

ОСОБА_2 належить житловий будинок

АДРЕСА_3 .

Зазначені будинки розташовані в одному дворі на земельній ділянці, яка відноситься до земель житлової та громадської забудови Рівненської міської ради Рівненської області.

Згідно з акта дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил

від 17 листопада 2015 року № 810 у м. Рівне по АДРЕСА_2 розміщена господарська будівля, яка складається з двох секцій та має наступні технічні характеристики: перше приміщення прямокутної форми двоповерхове, розмірами 3,65 м x 2,95 м, висота 5,0 м, фундаменти бетонні, стіни зведені із звичайної керамічної цегли, перекриття дерев`яні балки, покрівля - азбестоцементні листи; друге приміщення прямокутної форми одноповерхове, розмірами 5,3 м x 2,95 м, висота 3,20 м, фундамент - бетонний, стіни -дерев`яні та частково зведені із звичайної керамічної цегли, покрівля - азбестоцементні листи (а. с. 64-66 т. 1).

Будь-яких документів, що засвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, що знаходиться у АДРЕСА_3 у ОСОБА_2 немає.

У результаті проведеної перевірки представниками інспекції управління державного архітектурно-будівельного контролю в Рівненській області було встановлено, що стосовно ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення та винесено постанову від 03 червня

2008 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за самовільне будівництво сараю на земельній ділянці по АДРЕСА_3 , та накладено стягнення 102,00 грн. Постанова долучена до матеріалів справи з відміткою, що штраф сплачено (03 червня 2008 року, квитанція № 281) (а. с. 48 т. 1).

Зазначені постанова та акт не скасовані та є чинними.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня

2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 подана представником - ОСОБА_4 , задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій

статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

Приписами частини другої статті 386 ЦК України закріплено спосіб захисту права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, встановивши відсутність належних та допустимих доказів виділення ОСОБА_2 земельної ділянки під будівництво спірного сараю та дозволів на будівництво і проведення будівельних робіт, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки внаслідок самочинного будівництва відповідачем у спільному дворі сарая порушені права позивачки щодо користування нею земельною ділянкою, обмежує їй проїзд до квартири, заважає облаштувати пандус, що перешкоджає їй вільно користуватися власним майном.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх

(§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Інші доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні ОСОБА_2 , в особі представника - ОСОБА_4 , норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишає без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 листопада 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 21 лютого

2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович