Справа № 344/3879/19
Провадження № 22-ц/4808/370/20
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Домбровської Г.В.21 жовтня 2019 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в :

01.03.2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 2 500 дол. США.

В заяві зазначив, що 13.04.2018 року між ним та відповідачем було досягнуто усної домовленості з приводу надання ОСОБА_2 послуг щодо отримання міграційної візи до Сполучених Штатів Америки і на виконання такої домовленості він передав відповідачу кошти у сумі 2 500,00 дол. США. На підтвердження отримання вказаних коштів ОСОБА_2 надав йому письмову розписку, в якій зазначив, що у разі відмови в отриманні візи в термін від 6 до 8 місяців з моменту отримання коштів він зобов`язувався повернути їх в повному обсязі. При цьому, відповідач не є суб`єктом підприємницької діяльності, який вправі проводити комерційну діяльність такого роду, тому і договору в письмовій формі укладено не було.

Посилаючись на те, що до кінця 2018 року, тобто у визначений розпискою строк 8 місяців, він не отримав візи, а відповідач жодних пояснень з цього приводу не надав та кошти не повернув, ОСОБА_1 просив задовольнити позов.

12.09.2019 року позивач подав заяву про зміну підстав позову та просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість згідно розписки в сумі 2 500 дол. США як безпідставно набуте майно.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 жовтня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 2 500 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 21.10.2019 року становить 62 575,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 768,40 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини щодо збереження відповідачем майна позивача (грошових коштів в сумі 2500,00 дол. США) без достатньої правової підстави, оскільки попередня усна домовленість про надання консультаційних послуг (на підставі якої ОСОБА_2 отримав кошти від ОСОБА_1 ) не була виконана відповідачем, у зв`язку з чим кошти вважаються такими, що зберігаються без достатньої правової підстави, а тому на підставі ст. 1212 ЦК України вони підлягають поверненню позивачу.

При цьому, доказів, які би спростовували такий висновок суду, або свідчили про існування між сторонами будь-яких інших правовідносин, відповідачем не надано, а судом таких обставин не встановлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на незаконність рішення суду.

Зазначає, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою для набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені в ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Набуття однією із сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним, а умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення в зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Вказує, що в даному випадку відсутня така умова застосування ст. 1212 ЦК України, як безпідставність, оскільки між сторонами був укладений усний договір про надання послуг з отримання візи (що підтверджує і сам позивач), тобто між сторонами склалися договірні відносини щодо надання послуг та їх оплати, тому суд безпідставно застосував ст. 1212 ЦК України та ухвалив незаконне рішення.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що оскільки попередня усна домовленість про надання консультаційних послуг (на підставі якої відповідач отримав кошти від позивача) відповідачем не була виконана, у зв`язку з чим кошти вважаються такими, що зберігаються без достатньої правової підстави, та підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Крім того, невірним є твердження апелянта про те, що у спірних правовідносинах відсутня така умова ст. 1212 ЦК України як безпідставність, оскільки частиною першою статті 1212 ЦК України чітко визначено, що особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Сторони належним чином повідомлені про місце і час розгляду справи. Клопотань про відкладення розгляду справи не надійшло.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Встановлено, що 13 квітня 2018 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти в сумі 2 500,00 дол. США за надання консультації в отриманні міграційної візи США, на підтвердження чого написав розписку, оригінал якої міститься в матеріалах справи (а.с. 43).

Також ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання повернути дану суму коштів в повному обсязі у разі відмови в отриманні візи в термін 6-8 місяців з моменту отримання коштів, про що зазначено у вищевказаній розписці.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно ч. 3 вказаної статті положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Таким чином, зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч. 1 статті 1212 ЦК України, в тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків належать, зокрема договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. 1 та 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може застосовуватися тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

У даній справі, встановлено, що позивач надав відповідачу грошові кошти за надання консультацій у отриманні візи США. Однак після сплати позивачем коштів віза не була відкрита у визначений розпискою строк, тобто підстава набуття відповідачем коштів відпала, і між сторонами не виникли договірні правовідносини.

При цьому, відповідно до відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відповідач з 06.12.2005 зареєстрований як фізична особа - підприємець, номер запису: 2 006452, вид діяльності код КВЕД 82.99 Надання інших допоміжних комерційних послуг, н. в. і. у. (основний); код КВЕД 66.22 Діяльність страхових агентів і брокерів; код КВЕД 74.90 Інша професійна, наукова та технічна діяльність, н. в. і. у., що визначає особливості укладення, виконання та обліку договорів, роботи (послуги) за якими відповідають визначеним видам діяльності підприємця.

Оскільки, в розписці вказується про те, що відповідач повертає кошти в сумі 2 500 дол. США у разі відмови в отриманні візи США в строк 6-8 місяців від 13.04.2018 року, тобто умовою набуття у власність відповідача переданих йому позивачем коштів було отримання позивачем візи в крайній термін до 13.12.2018 року, суд першої інстанції правильно виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини щодо збереження відповідачем грошових коштів позивача в сумі 2 500 дол. США без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення цих коштів за ст. 1212 ЦК України.

Посилання апелянта у скарзі на те, що між сторонами був укладений договір про надання послуг з отримання візи (що підтверджує і сам позивач), тобто між ними склалися договірні відносини щодо надання послуг та їх оплати, не приймаються до уваги, оскільки відповідач не надав жодного доказу на підтвердження виконання договірного зобов`язання щодо надання консультацій, перелік яких не конкретизовано. Крім того, оскільки умовою набуття у власність відповідача переданих йому позивачем коштів було отримання позивачем візи в термін до 13.12.2018 року, то після цієї дати підстава, на якій було набуто кошти, відпала, а відповідач надалі зберігав їх у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частинами 1 та 2 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на відповідача.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 21 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 26 березня 2020 року.