Постанова

Іменем України

12 березня 2020 року

м. Київ

справа № 567/1506/17

провадження № 61-47745св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на постанову Рівненського апеляційного суду від 08 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Гордічук С. О., Бондаренко Н. В., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування будинком шляхом виселення, без надання іншого житлового приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що їй на підставі договору дарування

від 28 серпня 1996 року належить житловий будинок, з надвірними будівлями, які знаходяться по АДРЕСА_1 . Відповідачі, які зареєстровані та проживають в зазначеному житловому будинку, чинять їй, як власнику будинку, перешкоди в користуванні будинком, не сплачують комунальні послуги, періодично вчиняють дії по пошкодженню її майна.

Зазначала, що вона направляла у 2012 році їм лист-попередження про виселення, однак вони на час пред`явлення позову продовжують проживати в зазначеному будинку, створюючи для неї нестерпні умови для проживання.

Посилаючись на вимоги статей 383 ЦК України, 150 ЖК Української РСР вважала, що вона як власник житлового будинку, має право розпоряджатися своєю власністю на свій власний розсуд.

Вказувала на те, що вона не вважає відповідачів членами своєї сім`ї. Через постійні конфлікти з відповідачами вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів, вони пошкоджують її майно та чинять їй перешкоди у користуванні останнім. Правові підстави для проживання відповідачів у зазначеному будинку їй невідомі.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд усунути перешкоди в користуванні її будинком по АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із вказаного будинку, без надання іншого житлового приміщення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 08 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судом встановлено, що відповідачі вселилися та проживають в належному позивачці на праві власності будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 як члени сім`ї власника житла, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 156 ЖК Української РСР. При вселенні ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до вказаного житлового будинку, належного позивачу, між ними була досягнута усна угода щодо користування будинком та надвірними будівлями, за якою ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 стали користуватись 1/2 частиною житлових приміщень. Зазначені обставини неодноразово підтверджувались рішеннями судів.

Суд вважав, що надаючи згоду відповідачам на проживання у вказаному житловому будинку позивач погодилась на обмеження свого права власності на зазначене майно, що було необхідним для забезпечення прав відповідачів на недоторканість їх житла та на недоторканість і повагу до їх особистого життя, як складову недоторканості житла в правовідносинах, які склалися між сторонами. При цьому, вирішуючи спір, суд виходив із того, що позивачем жодних доказів того, що змінились обставини, які вже були встановлені рішеннями судів не наведено. Після ухвалення вищевказаних рішень судів підстави проживання їх у будинку позивача не змінилися, із пропозиціями про укладення договору найму житла позивачка до них не зверталася, жодного договору між ними не укладалось, вони продовжують проживати у вказаному будинку на правах членів сім`ї.

Враховуючи те, що при вселенні відповідачів у вказаний житловий будинок, вселення було здійснено за згодою позивача, а також те, що будь-яких доказів перешкоджання відповідачами в користуванні позивачем житловим будинком, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 08 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 29 травня 2018 року скасовано, позов

ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування будинком

АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із вказаного будинку, без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для виселення відповідачів відповідно до вимог статей 116, 156 ЖК

Української РСР, разом із тим із позовної заяви вбачається, що позивач не обґрунтовувала свої позовні вимоги вказаними нормами матеріального права, натомість вона посилалася на захист своїх прав відповідно до вимог статті 391 ЦК України.

Оскільки позивачу на праві власності згідно з договором дарування

від 20 серпня 1996 року належить житловий будинок по АДРЕСА_1 , вона не може бути позбавлена права користування та розпорядження своїм житлом на власний розсуд, зокрема права використовувати його для власного проживання та для проживання членів сім`ї.

Матеріали справи не містять будь-яких відомостей про те, що відповідачі є членами сім`ї позивача, ведуть спільне господарство та пов`язанні спільним побутом. Навпаки вбачається, що сторони після 2013 року спільного господарства не ведуть, між сторонами тривалий час існує спір щодо можливості вільного користування позивачем спірним житловим будинком. За таких обставин, у суду першої інстанції не було правових підстав вважати, що відповідачі після 2013 року є членами сім`ї позивача.

Оскільки відповідачі порушують права позивача як власника указаного житла щодо вільного користування та розпорядження належним йому майном та створюються перешкоди для позивача у здійсненні таких прав, то права останнього підлягають захисту відповідно до статті 391 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2018 року до Верховного Суду,

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі ти витребувано її матеріали з суду першої інстанції. Клопотання заявників про зупинення виконання постанови Рівненського апеляційного суду від 08 листопада 2018 року задоволено. Зупинено виконання постанови Рівненського апеляційного суду від 08 листопада 2018 року до закінчення касаційного провадження.

У січні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2020 року справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування будинком шляхом виселення, без надання іншого житлового приміщення призначено до судового розгляду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що підстави проживання у житловому будинку, що належить позивачці на правах членів її сім`ї неодноразово підтверджені рішеннями судів різних інстанцій, які набрали законної сили, при розгляді цивільних справ за позовами ОСОБА_1 . Зокрема, рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 18 червня 2013 року у справі

№ 1713/1206/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення коштів за оплату комунальних послуг, рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 19 лютого 2014 року у справі

№ 567/952/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку, стягнення матеріальної та моральної шкоди, яке залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 червня 2014 року, рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 24 червня 2015 року у справі № 567/375/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення, зобов`язання надати доступ та заборонити вчиняти будь-які дії, спрямовані на перешкоджання користування житловим будинком, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 17 грудня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року.

Відповідно вказаними рішеннями судів різних інстанцій послідовно були встановлені обставини заселення відповідачів та проживання в належному позивачці будинку на правах членів сім`ї та підтверджено їх право на проживання у ньому, а тому висновки суду апеляційної інстанції про те, що з 2013 року вони не є членами сім`ї позивачки не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Судом першої інстанції було зроблено вірний висновок, що після ухвалення вищевказаних рішень судів правові підстави проживання відповідачів у вказаному будинку не змінилися, із пропозиціями про укладення договору найму житла до них позивачка не зверталася, жодного договору між сторонами не укладалося і вони продовжують проживати у вказаному будинку на правах членів сім`ї власника указаного житла. Крім того, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на ті обставини, що відповідачі сплачують комунальні послуги за користування будинком, здійснюють поточний ремонт, що свідчить про те, що вони є членами сім`ї позивачки.

Щодо порушень норм процесуального права, то у касаційній скарзі зазначено, що у матеріалах справи відсутні відомості про надіслання та вручення судової повістки для відповідача ОСОБА_4 на 08 листопада

2018 року, проте суд апеляційної інстанції розглянув справу без участі останньої.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до договору дарування від 28 серпня 1996 року ОСОБА_1 належить житловий будинок, який складається з коридору 1-1, підсобної 1-2, підсобної 1-3, коридору 1-4, жилої 1-5, жилої 1-6, жилої 1-7, жилої 1-8, кухні

1-9 з надвірними будівлями: вбиральнею, сараєм-гаражем-літньою кухнею та сараєм, які знаходяться по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є зареєстрованими за місцем проживання та проживають в зазначеному житловому будинку.

Відповідно до пояснень сторін та матеріалів справи ОСОБА_1 є рідною сестрою ОСОБА_2 .

Згідно із рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 18 червня

2013 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення коштів за оплату житлово-комунальних послуг, яке набрало законної сили, судом встановлено, що у 2007 році за згодою позивача ОСОБА_1 , як власника будинку по

АДРЕСА_1 , відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вселилися до цього будинку як члени сім`ї власника будинку і будь-які питання щодо укладення між ними договору найму не обговорювалися та такий договір не укладався.

Зазначені обставини підтверджені і рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 19 лютого 2014 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку, стягнення матеріальної та моральної шкоди, рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 24 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном, рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 17 грудня 2015 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення, зобов`язати надати доступ та заборонити вчиняти будь-які дії, спрямовані на перешкоджання користування житловим будинком.

При вселенні ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 , належного ОСОБА_1 , між ними була досягнута усна угода щодо користування будинком та надвірними будівлями, за якою ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 стали користуватись 1/2 частиною житлових приміщень. Зазначені обставини неодноразово підтверджувались рішеннями судів.

У судовому засіданні встановлено, що з 2012 року між сторонами у справі виникли неприязні відносини з приводу права користування зазначеним житлом, які тривають до часу розгляду справи, і в 2012 році позивач та відповідачі поставили замки на вхідні двері до кімнат, якими вони користуються.

У судовому засіданні відповідачі пояснили, що зазначені дії з їх сторони були направлені на збереження свого цінного майна та особистих документів, які зберігаються в зазначених кімнатах як від позивача, так і від інших осіб.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 211 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Порядок виклику та вручення судових повісток визначено у статтях 128,

130 ЦПК України.

Частиною другою статті 128 ЦПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Згідно з частиною п`ятою вказаної статті судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу.

Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня

2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

У справі, що переглядається, установлено, що справу до розгляду в суді апеляційної інстанції було призначено на 08 листопада 2018 року о 10 год. 30 хв.

Як вбачається із журналу судового засідання від 08 листопада 2018 року апеляційний суд розглянув справу за відсутності ОСОБА_4 або її представників (а. с. 168-169).

Матеріали справи не містять доказів про повідомлення ОСОБА_4 про судове засідання, призначене на 08 листопада 2018 року.

Таким чином, суд апеляційної інстанції порушив право відповідача знати про час і місце судових засідань, що є порушенням права на доступ до правосуддя та порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Віктор Назаренко проти України» від 03 жовтня 2017 року та у справі «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня 2017 року).

Приймаючи оскаржувану постанову, суд апеляційної інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув, розглянувши справу за відсутності

ОСОБА_4 , щодо якої відсутні докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки причинам неявки заявника у судове засідання, не забезпечив можливості надати суду докази та навести міркування й заперечення з приводу апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Оскільки заявники обґрунтовують свою касаційну скаргу тим, що апеляційний суд не повідомив ОСОБА_4 про розгляд справи та ця обставина підтверджується матеріалами справи, то постанова Рівненського апеляційного суду від 08 листопада 2018 року підлягає обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, незалежно від доводів касаційної скарги.

Відповідно до частини четвертої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне скасувати постанову Рівненського апеляційного суду від 08 листопада 2018 року, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 08 листопада 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович