Постанова

Іменем України

25 березня 2020 року

м. Київ

справа № 725/3449/19

провадження № 61-2491св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Чернівецької міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» на заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців, у складі судді Іщенка І. В., від 23 вересня

2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду, у складі колегії суддів: Лисака І. Н., Владичана А. І., Литвинюк І. М., від 24 грудня

2019 року.

Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування

У червні 2019 року акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі -

АТ «Укрсоцбанк», банк) звернулось до суду з позовом до

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про виселення з житлового приміщення, зняття з реєстраційного обліку та звільнення від особистих речей.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, відповідно до якого останній передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14 березня 2019 року № 159546154 право власності на спірну квартиру було зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк», яке воно набуло згідно статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Посилаючись на те, що відповідачі проживають у спірній квартирі без будь-яких правових підстав і в добровільному порядку займане житло не звільняють, позивач просив суд виселити їх у примусовому порядку, зняти з реєстраційного обліку та зобов`язати їх звільнити житлове приміщення від особистих речей.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців

від 23 вересня 2019 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено, що кредитні кошти були отримані позичальником на придбання спірної квартири, а матеріали справи не містять клопотання про надання відповідачам іншого постійного житла при виселенні із спірної квартири. Крім того, суд зазначив, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Однак позивачем не надано доказів на підтвердження того, що така письмова вимога була отримана відповідачами.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 21 листопада 2019 року залучено до участі у справі ПАТ «Альфа-Банк» в якості правонаступника

ПАТ «Укрсоцбанк».

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 24 грудня 2019 рокуапеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» залишено без задоволення. Заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 вересня

2019 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що оскільки позивачем не доведено, що в іпотеку передано квартиру, яку було придбано ОСОБА_1 за рахунок отриманих кредитних коштів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла. Також суд апеляційної інстанції наголосив на тому, що позивачем не дотримано процедури, визначеної частиною другою статті 40 Закону України «Про іпотеку» та пункту 2.1.13 іпотечного договору, які передбачають, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки звільнення житлового приміщення відбувається в добровільному порядку протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя, яку останнім направлено відповідачам 28 травня 2019 року, а до суду позов пред`явлено 14 червня 2019 року. Докази про отримання письмової вимоги відповідачами в матеріалах справи відсутні. Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги визнання позову ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на стадії апеляційного розгляду, оскільки останні не були сторонами правочину, який укладався між банком та ОСОБА_1 , не подавали такої заяви в суді першої інстанції та є лише співвідповідачами, які не наділені правом представляти інтереси інших відповідачів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі АТ «Альфа-Банк» просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що на момент звернення позивача до суду спірна квартира вже не була предметом іпотеки, а перебувала у власності позивача, право власності останній набув у порядку позасудового задоволення своїх вимог. Наявність реєстрації відповідачів у спірній квартирі створює перешкоди власнику квартири у реалізації права на вільне розпорядження належним йому майном. Суди не врахували, що право користування житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. Заявник вказував, що відповідачі добровільно передали належну їм квартиру та ключі від неї представнику банку. Відповідачами не надано суду доказів на підтвердження того, що у них відсутнє будь-яке інше житло та їхні доходи не позволяють їм орендувати інше житлове приміщення. Поза увагою судів попередніх інстанцій залишилось те, що кредит надавався позичальнику на купівлю квартири, площею 42,10 кв. м, яка того ж дня була передана в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов`язань за спірним кредитним договором, про що свідчить пункт 1.2 кредитного договору.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21 травня 2008 року між акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 45, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 55 тис. доларів США на придбання двокімнатної квартири, площею 42,10 кв. м.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору 21 травня

2008 року між акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, згідно умов якого останній передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 42,10 кв. м, що складається з двох житлових кімнат.

Відповідно до довідки від 28 березня 2019 року № 2д/2367 (виписка з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію), виданої відділом ведення реєстру територіальної громади м. Чернівці, ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на спірну квартиру 11 березня 2019 року зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору від 21 травня 2008 року.

28 травня 2019 року АТ «Укрсоцбанк» поштовою кореспонденцією направлено відповідачам вимогу про добровільне виселення.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Стаття 391 Цивільного кодексу Українинаділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в разі звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини третьої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із житлового будинку (житлового приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, яка в подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18).

Умовами іпотечного договору, укладеного 21 травня 2008 року між банком та ОСОБА_1 , предметом якого є надання в іпотеку двокімнатної квартири

АДРЕСА_1 , передбачено, що іпотекою за ним забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця за укладеним між ОСОБА_1 та позивачем договору кредиту

від 21 травня 2008 року № 45, при цьому предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 21 травня 2008 року. На момент укладення цього договору право власності на предмет іпотеки було зареєстровано за ОСОБА_6 згідно договору купівлі-продажу від 22 квітня 1999 року.

Відповідно до пункту 1.2 договору кредиту від 21 травня 2008 року

№ 45 кредит надається позичальнику на наступні цілі: купівлю двокімнатної квартири, площею 42,10 кв. м.

Визначення того, чи здійснюється виселення з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, або придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, має суттєве значення для правильного вирішення цієї справи та застосування судом відповідної норми статті 109 ЖК УРСР.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд на зазначені положення закону увагу не звернув, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи, не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, не звернув увагу на те, що предмет іпотеки було придбано позичальником у день укладення договору кредиту та іпотечного договору, а кредитні кошти були надані позичальнику на придбання квартири тією самої площі, що і предмет іпотеки, не перевірив за рахунок яких коштів було придбано предмет іпотеки та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Ураховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду апеляційному суду належить врахувати викладене, на підставі належних та допустимих доказів з`ясувати за рахунок яких коштів була придбана квартира - предмет іпотеки і застосувати відповідну норму статті 109 ЖК УРСР до правовідносин залежно від встановлених обставин, а також врахувати правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18.

Керуючись статями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 24 грудня

2019 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович