Постанова

Іменем України

11 березня 2020 року

м. Київ

справа № 524/3686/16-ц

провадження № 61-22266св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Автозаводського районного суд ум. Кременчука Полтавської області від 02 грудня 2016 року у складі судді Кривич Ж. О. та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 12 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Панченка О. О., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору в частині сплати винагороди недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 27 травня 2008 року між ним та ПАТ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № PLRPGK (далі - кредитний договір), згідно з яким він отримав кредит для придбання нерухомого майна у розмірі 15 000 доларів США та кінцевим строком повернення - 27 травня 2018 року.

У пункті 8.1 розділу «Особливі умови» кредитного договору передбачено комісію (винагороду за резервування ресурсів) у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

24 жовтня 2011 року та 16 серпня 2013 року вони уклали додаткові угоди до кредитного договору, в яких пункт 8.1 викладено у новій редакції та знову вказано комісію (винагороду та резервування ресурсів) відповідно до пункту 8.1 кредитного договору у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

Посилаючись на порушення прав як споживача банківських послуг, що виразилося в безпідставному стягненні пені та винагороди за резервування ресурсів, ОСОБА_1 просив визнати пункт 8.1 кредитного договору та умови додаткових угод про щомісячну винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів недійсними з моменту їх укладання та зобов`язати банк перенаправити грошові кошти, виплачені ним впродовж дії договору, у розмірі 8 989,80 доларів США на погашення заборгованості за основним зобов`язанням та процентами на виконання умов укладеного між сторонами кредитного договору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано пункт 8.1 кредитного договору від 27 травня 2008 року № PLRPGK, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , про щомісячну винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів недійсною з моменту укладення договору.

Визнано умови додаткової угоди від 24 жовтня 2011 року до кредитного договору від 27 травня 2008 року № PLRPGK, що було укладено між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , про щомісячну винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів недійсною з моменту укладення додаткової угоди.

Визнано умови додаткової угоди від 16 серпня 2013 року до кредитного договору від 27 травня 2008 року № PLRPGK, що було укладено між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , про щомісячну винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів недійсною з моменту укладання додаткової угоди.

Зобов`язано ПАТ КБ «ПриватБанк» перенаправити (перерозподілити) грошові кошти у розмірі 8 989,80 доларів США на погашення заборгованості за основним зобов`язанням та процентами на виконання умов кредитного договору від 27 травня 2008 року № PLRPGK, що було укладено між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів відповідно до частини п`ятої статті 11 та статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою як кредитного договору, так і додаткових угод до нього, що є підставою для визнання останніх у цій частині недійсними та зобов`язання банку перенаправити (перерозподілити) сплачені позивачем кошти у розмірі 8 989,80 доларів США на погашення заборгованості.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 12 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 грудня 2016 року змінено в частині зобов`язання ПАТ КБ «ПриватБанк» перенаправити (перерозподілити) грошові кошти на погашення заборгованості за основним зобов`язанням та процентами на виконання умов кредитного договору від 27 травня 2008 року № PLRPGK, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», зменшивши суму з 8 989,80 доларів США до 3 608,69 доларів США.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав умови кредитного договору та додаткових угод стосовно щомісячної винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних недійсними з огляду на те, що останні порушують права позичальника як споживача банківських послуг. Разом з цим колегія суддів не погодилася з розміром коштів, які підлягають перенаправленню на погашення існуючої заборгованості за укладеним між сторонами кредитним договором. Так, предметом позову є вимога про визнання пункту 8.1 кредитного договору та подальших додаткових договорів щодо щомісячної винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,8 % від суми зарезервованих ресурсів недійсними. Вимог щодо оспорювання дійсності інших пунктів кредитного договору позивачем заявлено не було. Проте зі змісту уточненої позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 включив до загальної суми коштів, які підлягають перенаправленню на погашення заборгованості, окрім 3 608,69 доларів США, сплачених ним за період з травня 2008 року до травень 2015 року за резервування ресурсів, ще й сплачену ним пеню за той самий період у сумі 5 381,11 доларів США. При цьому, у передбаченому законом порядку останнім умови кредитного договору - пункту 8.4 щодо встановлення пені у розмірі 0,15 % за кожен день прострочення виконання зобов`язання оскаржені не були. Отже, у судовому порядку вони недійсними не визнавались. Самі по собі висновки, висловлені в рішенні Апеляційного суду Полтавської області від 18 травня 2016 року у справі № 524/5152/15 щодо недійсності пункту 8.4 про нарахування пені, не підмінюють відповідного судового рішення, постановленого за результатами розгляду позову про визнання вказаного пункту кредитного договору недійсним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У травні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанції неправильно встановили характер спірних правовідносин та не застосували норми права, які підлягали застосуванню до правовідносин, які виникли між сторонами. Так, у статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» зазначено, що банк, крім надання фінансових послуг, має право здійснювати також діяльність, зокрема, щодо надання консультаційних та інформаційних послуг щодо банківських та інших фінансових послуг. Банк має право вчиняти будь-які правочини, необхідні для надання ним банківських та інших фінансових послуг та здійснення іншої діяльності. Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Управління кредитом є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії. Розмір комісії погоджено сторонами у кредитному договорі, а тому підписання кредитного договору та додаткових угод до нього без будь-яких застережень вказує на те, що ОСОБА_1 підтвердив, що він обізнаний та погодився з усіма умовами таких договорів. Положення кредитного договору та додаткових угод до нього щодо сплати щомісячної винагороди за резервування ресурсів не суперечить статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якою визначено, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які збори, проценти або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі, оскільки сторони такі умови узгодили при їх укладенні.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначав, що резервування ресурсів є не послугою, а діями, які банк зобов`язаний здійснювати на підставі чинного законодавства України для обслуговування наданого кредиту. Резервування ресурсів фактично полягає в обліку заборгованості боржника, за що банк не має права нараховувати жодної комісії. Умови кредитного договору про щомісячну винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів є несправедливими, а тому суди першої та апеляційної інстанцій правильно визнали їх недійсними з моменту укладення кредитного договору та додаткових угод до нього. З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області та зупинено виконання оскаржуваних судових рішень до закінчення касаційного провадження.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 12 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

27 травня 2008 року між ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № PLRPGK, згідно з яким він отримав кредит для придбання нерухомого майна у розмірі 15 000,00 доларів США та кінцевим строком повернення - 27 травня 2008 року.

У пункті 8.1 розділу «Особливі умови» кредитного договору передбачено комісію (винагороду за резервування ресурсів) у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

24 жовтня 2011 року та 16 серпня 2013 року сторони укладали додаткові угоди до кредитного договору, в яких пункт 8.1 викладено у новій редакції та знову вказано комісію (винагороду за резервування ресурсів) відповідно до пункту 8.1 кредитного договору у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області, від 09 листопада 2015 року у справі № 524/5152/15-ц позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 27 травням 2008 року № PLRPGK у розмірі 34 511,15 доларів США, що в еквіваленті 733 361,99 грн.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18 травня 2016 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 27 травня 2008 року № PLRPGK у розмірі 20 041,75 доларів США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України станом на 18 травня 2016 року становить 506 455,02 грн та складається з: 15 498,83 доларів США - заборгованості за основним зобов`язанням, що в еквіваленті 391 655,43 грн та 4 542,92 доларів США - заборгованості за процентами за користування кредитом, що в еквіваленті 114 799,59 грн, та 25 572,75 грн штрафу.

Постановою Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) змінено мотивувальну частину рішення Апеляційного суду Полтавської області від 18 травня 2016 року та зазначено, що положення спірного кредитного договору від 27 травня 2008 року № PLRPGK про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними.

Такий правовий висновок обгрунтовано тим, що вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи - споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок.

У додаткових запереченнях від 01 грудня 2016 року, поданих до суду першої інстанції при розгляді цієї справи (справа № 524/3686/16-ц), ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності (а. с. 114-116).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Крім цього, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про недійсність пункту 8.1 кредитного договору від 27 травня 2008 року та умов додаткових угод до нього від 24 жовтня 2011 року та 16 серпня 2013 року про щомісячну винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів недійсною у моменту укладання договору.

Разом із цим суди попередніх інстанцій не звернули увагу на додаткові заперечення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 01 грудня 2016 року (а. с. 114-116), подані до суду першої інстанції, у яких банк просив суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судами встановлено, що позивач був обізнаний про умови кредитного договору, зокрема оспорюваного підпункту 8.1 договору, з моменту укладення кредитного договору - 27 травня 2008 року, а з позовом до суду звернувся лише у травні 2016 року.

З підстав наведеного колегія суддів дійшла висновку про те, що перебіг строку позовної давності за вимогами позивача про визнання недійсними пункту 8.1. кредитного договору та умов додаткових угод про щомісячну винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів розпочався наступного дня від дня, коли позивач дізнався про укладення кредитного договору та додаткових угод до нього - 28 травня 2008 року, 25 жовтня 2011 року та 17 серпня 2013 року, відповідно.

Отже, позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з вимогами щодо визнання недійсним пункту 8.1 кредитного договору та додаткової угоди до цього договору, укладеної 24 жовтня 2011 року. Водночас вимога про визнання недійсною умови додаткової угоди про щомісячну винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, укладеної 16 серпня 2013 року, заявлена у межах строку позовної давності, визначеного статтею 257 ЦК України.

Як було зазначено вище, у додаткових запереченнях від 01 грудня 2016 року, поданих до суду першої інстанції при розгляді цієї справи, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності (а. с. 114-116).

З огляду на зазначене Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 про визнання несправедливою умови пункту 8.1 кредитного договору та умови додаткових угод про щомісячну винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів недійсними з моменту їх укладання, проте враховуючи, що позивач пропустив строк позовної давності за позовними вимогами про визнання недійсними пункту 8.1 кредитного договору та умови додаткової угоди про щомісячну винагороду за резервування ресурсів, укладеної 24 жовтня 2011 року, то у позові у цій частині необхідно відмовити за спливом позовної давності.

Отже, Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від12 квітня 2017 року в частині позовних вимог про визнання пункту 8.1 кредитного договору від 27 травня 2008 року № PLRPGK, укладеного між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , про щомісячну винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, недійсним з моменту укладення договору, та про визнання умови додаткової угоди від 24 жовтня 2011 року до кредитного договору від 27 травня 2008 року № PLRPGK, укладеного між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , про щомісячну винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, недійсною з моменту укладення додаткової угоди, підлягають скасуванню на підставі статті 412 ЦПК України.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від12 квітня 2017 року в частині задоволення позовних вимог про визнання умови додаткової угоди від 16 серпня 2013 року до кредитного договору від 27 травня 2008 року № PLRPGK, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , про щомісячну винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів недійсною з моменту укладання додаткової угоди, є законними і обґрунтованими, а тому відповідно до статті 410 ЦПК України повинні бути залишені в силі.

Враховуючи вищевикладене, підлягає зменшенню сума грошових коштів на погашення заборгованості за основним зобов`язанням та процентами на виконання умов кредитного договору від 27 травня 2008 року № PLRPGK, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», яку ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язаний перенаправити (перерозподілити), - з 3 608, 69 доларів США до 1 478, 90 доларів США.

Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року зупинено виконання рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 12 квітня 2017 року до закінчення касаційного провадження, і відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання, то виконання рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 12 квітня 2017 року в нескасованій частині поновлюється.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 12 квітня 2017 року в частині позовних вимог про визнання пункту 8.1 кредитного договору від 27 травня 2008 року недійсним та про визнання умови додаткової угоди від 24 жовтня 2011 року про щомісячну винагороду за резервування ресурсів недійсною скасувати і ухвалити нове рішення.

У позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» в частині вимог про визнання пункту 8.1 кредитного договору від 27 травня 2008 року недійсним та визнання умови додаткової угоди від 24 жовтня 2011 року про щомісячну винагороду за резервування ресурсів недійсною відмовити.

Рішення Автозаводського районного суд ум. Кременчука Полтавської області від 02 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 12 квітня 2017 року в частині позовних вимог про визнання умови додаткової угоди від 16 серпня 2013 року про щомісячну винагороду за резервування ресурсів недійсною залишити в силі.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 грудня 2016 року та Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 12 квітня 2017 року в частині позовних вимог про зобов`язання Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» перенаправити (перерозподілити) грошові кошти на погашення заборгованості за основним зобов`язанням та процентами на виконання умов кредитного договору від 27 травня 2008 року змінити, зменшивши суму таких грошових коштів з 3 608,69 доларів США до 1 478, 90 доларів США.

Поновити виконання Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 грудня 2016 року та Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 12 квітня 2017 року в нескасованій частині.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк