Справа№592/7194/17
Провадження №2/592/17/20

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого-судді Корольової Г.Ю. ,

за участю секретаря судового засідання Панасовської В.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представників відповідача Рижова С.Є., Дмитренка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Суми справу за позовом ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про визнання права власності та поділ майна у натурі нерухомого майна у праві спільної часткової власності,

встановив:

У липні 2017 року позивач звернувся до суду з вищеозначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.08.2012 року він та відповідач володіють на праві спільної часткової власності, а саме по Ѕ частині житловим будинком та прибудинковими спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . У зв*язку з тим, що між сторонами погіршилися стосунки з приводу користування спільною частковою власністю, з метою припинення спільної часткової власності та поділу данного домоволодіння, позивач звернувся до суду. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом в рівних частках набули право власності на житловий будинок літ.-1 житловою площею 42,1 кв.м, погріб п/г, прибудова в, літня кухня, вбиральня, гараж З, огорожа 5-6. Позивач вказує, що їх батько при житті і на підставі рішення виконкому Ковпаківскої районної в м. Суми ради від 30.07.1998 року отримав дозвіл на будівництво 2-х поверхової жилої добудови до будинку та коридору і при отриманні дозволу батько переїхав мешкати у літню кухню, яка повністю обладнана для проживання. Кожний із них та за допомогою батька почали перебудову житлового будинку з двох окремих входами в будинок і заперечень з цього приводу не було. Кожний облаштовував свою частину будинку на власний розсуд і в результаті утворилися два окремих господарства і хоча за площею житлового будинку частки не були рівними, але це влаштовувало кожного. У 1998 році закінчили перебудову будинку і почали мешкати в житловому будинку окремо один від одного, а батько залишився мешкати у літній кухні. Виготовляти технічний паспорт і реєструвати в Бюро технічної інвентаризації збільшення площі ніхто не поспішав. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер, спадщину оформили лише 09.09.2012 року та виготовили новий технічний паспорт 21.06.2012 року.

При видачи свідоцтва у 2012 році нотаріусом керувався витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, який видавався КП «Сумське міське бюро технічної інвентаризації», у якому зазначено площу старого (вже не існуючого) житлового будинку та вказано, що до БТІ не надано декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Вважає, що обов`язок подання декларації про готовність об`єкта до експлуатації або інший документ, на підставі якого реєструється право власності на нерухоме майно виник з 2004 року, а батько помер у 2003 році, реконструкція будинку виконана у 1998 році. На той час законодавство не обмежувало строки видачі правовстановлюючих документів і не передбачало обов`язків реєстрації закінченого будівництвом житла і тому нотаріус повинен був виписати свідоцтво на житловий будинок та прибудинкові споруди які існували на момент смерті батька і не змінилися на теперішний час. Дане домоволодіння відповідно до технічного паспорту від 12.03.2015 року складається із житлового будинку літ. А-1, житлової прибудови літ. А-11, прибудови літ.а2, кухні літ. В, прибудова літ.в1, погріба літ. п/г, п/г1, убиральні лі. Ж, навісу літ. Р. Фактичне дане домоволодіння поділено на дві частини, з окремими входами в будинок, відокремленими приміщеннями та окремими земельними ділянками. Виходячи з того, що між ними почали виникати сварки та непорозуміння з приводу користування спільною частковою власністю і на неодноразові звернення до відповідача з проханням привести у відповідність правовстановчі документи та поділити у натурі належне нерухоме майно, отримав відмову і тому вимушений звернутися до суду.

Позивач вказує, що у вказаному домоволодінні відповідач користується в житловому будинку А-1 та в житловій прибудові А1-11 приміщеннями: №6 житлова площею 19,4 кв.м, №2 коридор площею 7,9 кв.м, №7 санвузол площею 3,5 кв.м, №8 кухня площею 21,7 кв.м, №9 коридор площею 7,4 кв.м, №14 житлова площею 7,3 кв.м, №15 житлова площею 16,7 кв.м, №17 житлова площею 12,0 кв.м, №16 коридор площею 5,4 кв.м та прибудинковими спорудами: літ. В кухня, літ.в1 прибудова, літ. п/г погріб, літер Ж убиральня, а він користується в житловому будинку А-1 та в житловій прибудові А1-11 приміщеннями: тамбур площею 2,2 кв.м, №3 коридор площею 9,1 кв.м, №13 санвузол площею 4,0 кв.м, №10 кухня площею 16,6 кв.м, №11 коридор площею 9,9 кв.м, №12 санвузол площею 0,9 кв.м, №5 житлова площею 25,2 кв.м, №18 житлова площею 13,1 кв.м, №20 коридор площею 3,3 кв.м, №19 житлова площею 10,9 кв.м, №22 житлова площею 12,6 кв.м, №21 коридор площею 5,1 кв.м та прибудинковими спорудами: літ. Р навіс, літ. п/г1 погріб і просить поділити саме таким порядком, який склався між ними, як співвласниками та визнати за позивачем право власності на Ѕ частину житлового будинку за визначеним вищевказаним порядком користування в порядку спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька, ОСОБА_4 та поділити в натурі між співвласниками земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до часток у праві спільної часткової власності, припинивши між співвласниками право спільної часткової власності на житловий будинок та прибудинкові споруди та земельну ділянку, визнавши за позивачем право власності на окремий об`єкт нерухомого майна.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 липня 2017 року відкрито провадження та призначено до розгляду на 16 серпня 2017 року.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 листопада 2017 року призначена судова будівельна-технічна експертиза і постановою апеляційного суду Сумської області від 05 квітня 2018 року ухвала про призначення експертизи залишена без змін.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 січня 2019 року призначена повторна судова будівельна-технічна експертиза.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що при вирішенні питання про визнання права власності в порядку спадкування на самочинне будівництво належним відповідачем є відповідна місцева рада, але позивачем не булло залучено належного відповідача. Крім того зазначено, що у позовній заяві відсутні докази про те, що позивачем здійснено звернення до компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Вказує, що твердження позивача про те, що нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом повинен був виписати свідоцтво на житловий будинок та прибудинкові споруди, які існували на момент смерті спадкодавця є хибними, оскільки у свідоцтві про право на спадщину за законом відповідно до вимог законодавства зазначено, що на самовільно збудовані будівлі не видано. З приводу вимоги про поділ земельної ділянки, вважає, що поділ в натурі земельної ділянки є передчасними.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, пояснюючи, що позивач звертався до відповідача з приводу оформлення та прийняття до експлуатації житловий будинок та прибудинкові споруди, оскільки потрібна і його згода, але відповідач відмовляв у спільному зверненні до відповідних органів і тому вимушений звернутися до суду.

Відповідач та його представники в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимоги, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши представника позивача, відповідача та його представників, експертів, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що сторони у порядку спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 отримали по Ѕ частині житлового будинку А-1 житловою площею 42,1 кв.м, погрібу п/г, літгньої кухні В, убиралі Ж, гаражу З, огорожі 5-6. На самовільно збудовані будівлі це свідоцтво не видано (т.1, а.с. 5).

Як встановлено у судовому засіданні будинок фактично є двоповерховим будинком загальною площею 214,2 кв.м та сторони не оспорюють цього факту та підтверджено технічними паспортами та витягами про реєстрацію в Спадковому реєстрі (т.1, а.с. 6-23).

На підставі рішення виконкому Ковпаківської районної в місті Суми ради від 30.06.1998 №85 дозволено ОСОБА_4 будівництво 2-х поверхової жилої добудови розмірами 10,88х7,40/4,67/ м, 8,92х2,89 м, коридора розміром 3,40х3,53 м по АДРЕСА_1 (т. АДРЕСА_2 , а.с.24), але зведений будинок державної реєстрації ні на день звернення до суду з позовом, ні на день розгляду справи не зареєстрований.

Спірні правовідносини є цивільними та врегульовані ст.ст.16,20, 358, 360, 361, 367, 376, 392 ЦК України, відповідно до положень яких співвласники майна, що є у спільній частковій власності, мають право самостійно розпоряджатися своєю часткою і можуть поділити в натурі за домовленістю між собою. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Під час підготовки до розгляду справи по суті було проведено дві судові будівельно-технічні експертизи з приводу визначення самовільно збудованих споруд, вартості майна, відповідність будівлі та споруд державним будівельним нормам та варіанти поділи будинку та господарських споруд та земельної ділянки та при проведенні повторної судової будівельно-технічної експертизи постало питання про введення в експлуатацію прибудови, навісу та п/г.

З огляду на висновки експертиз, суд вважає, що при проведенні комплексної судово-будівельної експертизи №49/1084/23 від 11 червня 2018 року позивачем ставилось питання про самовільно збудовані навіс літ. «Р» та погрібу літ. п/г1 і позивачем не було зазначено про вирішення питання з приводу прибудови А-11, яка не введена в експлуатацію, а тому суд не може покласти в основу комплексну судово-будівельну експертизу від 11 червня 2018 року, якою визначені варіанту поділу житлової прибудови А-11, яка не введена в експлуатацію.

Згідно висновку повторної експертизи за №273/2200-2203 від 26.12.2019 року зазначено, що введення (прийняття) в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів здійснюється шляхом реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, а також діючими законодавчими та будівельними нормами передбачено перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію і такими об`єктами у домоволодінні АДРЕСА_3 являються навіс літ. «Р», погріб літ «п/г».

За висновками експертиз встановлено, що прибудова А-11 не введена в експлуатацію. Доказів з приводу звернення позивачем до компетентного державного органу з приводу введення в експлуатацію, позивачем не надано.

Відповідно до ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил (ч.1); особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч.2).

Частиною 3 цієї статті встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Таким чином, ст. 376 ЦК України передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 цієї статті), і встановлено випадки, коли право власності на самочинне будівництво може бути визнане за рішенням суду за особою, що здійснила самочинне будівництво, або за власником земельної ділянки.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

Крім того, за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1ст. 15 ЦК України). Тому звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво може мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

У пункті 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України(про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6 роз`яснено, що, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28.01.2013 року відмітив, що суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

Аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Прийняття в експлуатацію цих об`єктів нерухомості (крім закінчених будівництвом до 05.08.1992 індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них) має здійснюватися безоплатно територіальними органами Державної архітектурно-будівельної інспекції України за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, а також за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації у спосіб, визначений Змінами до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженими наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 13.06.2012 року №304, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 09.07.2012 року за №1132/21444, який діяв до 30.01.2013 року.

Згідно п. 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 (зі змінами) у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.

Так, згідно п. 17 Порядку замовник (його уповноважена особа) заповнює і подає особисто або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення через електронну систему здійснення декларативних процедур у будівництві до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю один примірник декларації про готовність до експлуатації самочинно збудовано об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду.

Виходячи з того, що житлова прибудова А-11 в садибі АДРЕСА_4 . Суми потребує введення (прийняття) в експлуатацію з урахуванням вимог Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, а позивачем не надано доказів з приводу звернення до компетентних органів про введення в експлуатацію, у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано суду належних переконливих доказів того, що він звертався в передбаченому законом порядку до компетентних органів для оформлення своїх прав на вказане майно та не позбавлений можливості такого звернення в подальшому, порушення прав позивача та, як наслідок, необхідності їх судового захисту судом не встановлено. Надані позивачем документи в обґрунтування своїх вимог не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки не є належними та переконливими доказами, а для узаконення вказаної прибудови в позасудовому порядку не вичерпав всі можливі заходи. Доказів того, що саме цей відповідач порушує його права суду також не надано. Позивач звертаючись до суду з вказаним позовом обрав неналежний спосіб захисту, оскільки суд, здійснюючи правосуддя не може перебирати на себе повноваження органу, до компетенції якого віднесено вирішення питань про надання дозволів на будівництво та реконструкцію переобладнання житлових приміщень та введення їх в експлуатацію. Позивач не надав суду доказів щодо його звернення до компетентного органу з питань прийняття самочинної прибудови до експлуатації.

Інших належних допустимих переконливих доказів у обґрунтування свого позову суду не надано.

Таким чином, суд оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, суд не знаходить законних підстав для задоволення позову.

Представник відповідача ОСОБА_5 просить стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу адвоката розміром 15 000 грн.

Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Згідно матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, поданий Договір про надання правової допомоги та представництво в суді від 30.03.2018 року (т.1, а.с. 207), орієнтовний розрахунок розміру витрат на професійну правничу допомогу розміром 15000 грн., долучено оригінал квитанції № 23 від 02.04.2018 року про оплату 15 000 грн. (т.1, а.с.209), але інших документів, що підтверджують обсяг та виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт) відсутні.

Відтак, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви представника відповідача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн.

Підлягає стягненню з позивача на користь відповідача витрати, пов`язані з проведенням судовох будівельно-технічної експертизи у розмірі 5 720 грн.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 358, 360, 361, 367, 376, 392ЦК України, ст.ст. 13, 76, 89, 265, 273, 352-355 ЦПК України суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності та поділ у натурі нерухомого майна у спільній частковій власності відмовити за необгрунтованістю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати, які пов`язані з проведенням судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 5720 грн.

Позивач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи через Ковпаківський районний суд м. Суми протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Г.Ю. Корольова