У х в а л а

20 березня 2020 року

м. Київ

справа № 522/8881/18

провадження № 61-22665 ск 19

Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду Ігнатенка В. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання договору позики безгрошовим та неукладеним,

В с т а н о в и в:

11 грудня 2019 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року та залишити в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 березня 2019 року.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 17 січня 2020 року, для розгляду справи визначено суддю-доповідача Ігнатенка В. М.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-ІХ, від 15 січня 2020 року (далі - Закон).

У пункті 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» даного Закону установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Таким чином, вирішення питання про відкриття касаційного провадження за даною касаційною скаргою слід здійснювати, враховуючи вимоги ЦПК України в редакції до 08 лютого 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду Ігнатенка В. М. від 23 грудня 2019 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги до 23 січня 2020 року, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії ухвали, зокрема, для надання обґрунтованої заяви про поновлення строку на касаційне оскарження та належним чином оформленої за змістом касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду Ігнатенка В. М. від 06 лютого 2020 року продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційної скарги, встановлений ухвалою Верховного Суду у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду Ігнатенка В. М. від 23 грудня 2019 року, до 10 березня 2020 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

На виконання вимог указаних вище ухвал, у встановлений суддею строк, ОСОБА_1 надіслано матеріали на усунення недоліків, зокрема, заяви про поновлення строку на касаційне оскарження та належним чином оформлену касаційну скаргу.

Відповідно до заяви про поновлення строку на касаційне оскарження, ОСОБА_1 , вказуючи на причини пропуску строку на касаційне оскарження, посилається на те, що він пропустив тридцятиденний строк на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року, оскільки про існування оскаржуваного рішення суду дізнався лише 08 грудня 2019 року, ознайомившись із ним в Єдиному державному реєстрі судових рішень. При цьому, заявник також зазначає, що копія оскаржуваного рішення суду не була надіслана судом апеляційної інстанції на його адресу.

Як вбачається із Єдиного державного реєстру судових рішень, оскаржувана постанова Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року оприлюднена 07 листопада 2019 року.

Разом із цим, касаційна скарга надіслана заявником до Верховного Суду лише 11 грудня 2019 року.

Однак, жодних належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження рішення суду апеляційної інстанції, зокрема, документів на підтвердження отримання оскаржуваного рішення 08 грудня 2019 року, або документів на підтвердження неотримання, неможливості отримання заявником відповідного рішення суду або ненадсилання судом апеляційної інстанції ОСОБА_1 оскаржуваного рішення до 08 грудня 2019 року, до матеріалів касаційного провадження заявником не додано.

Отже, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року не лише після спливу тридцяти днів після постановлення оскаржуваного рішення, однак і після спливу тридцяти днів після його оприлюднення в Єдиному державному реєстрі судових рішень, та жодних належних доказів поважності пропуску відповідного строку на касаційне оскарження заявником до суду не надано, що свідчить про необґрунтованість заяв ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження даної постанови суду апеляційної інстанції.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до статті 390 ЦПК України (в редакції до 08 лютого 2020 року) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 390 ЦПК України (в редакції до 08 лютого 2020 року) строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу (в редакції до 08 лютого 2020 року).

Згідно з частиною першою статті 127 ЦПК України (в редакції до 08 лютого 2020 року) суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України (в редакції до 08 лютого 2020 року) учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

З метою виконання процесуального обов`язку дотримання строку на касаційне оскарження судових рішень, особа, яка має намір подати касаційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії, в тому числі, спрямовані на своєчасне одержання судових рішень, а також підготовку касаційної скарги, яка за своїм змістом і формою буде відповідати усім вимогам процесуального закону.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року в справі № 3236/03 «Пономарьов проти України» зазначено, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (Пономарьов проти України, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності. У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (Перетяка та Шереметьев проти України, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, від 21 грудня 2010 року).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

З огляду на те, що ОСОБА_1 подано касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року лише 11 грудня 2019 року, та на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 23 грудня 2019 року, яка отримана ним 14 січня 2020 року, та ухвали Верховного Суду від 06 лютого 2020 року, яка отримана ним 26 лютого 2020 року, станом на 20 березня 2020 року заявником не надано жодних належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження відповідної постанови суду апеляційцної інстанції, наведені ОСОБА_1 у його заявах причини пропуску строку на касаційне оскарження не можуть бути визнані поважними та бути підставою для поновлення строку на касаційне оскарження.

Таким чином, зазначені ОСОБА_1 підстави для поновлення пропущеного процесуального строку на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року не можуть бути визнані судом поважними, а тому в задоволенні відповідних заяв слід відмовити.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 394 ЦПК України (в редакції до 08 лютого 2020 року) якщо скаржником в строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на касаційне оскарження, визнані судом неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Положення аналогічного змісту містить також частина третя статті 393 ЦПК України (в редакції до 08 лютого 2020 року).

Оскільки підстави, наведені ОСОБА_1 у заявах про поновлення строку на касаційне оскарження, визнані неповажними, у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частиною третьою статті 393, пунктом 4 частини другої статті 394 ЦПК України (в редакції до 08 лютого 2020 року)

У х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання договору позики безгрошовим та неукладеним.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Суддя В. М. Ігнатенко