Постанова
Іменем України

18 березня 2020 року
м. Київ

справа № 754/3347/17
провадження № 61-16803св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач Служба зовнішньої розвідки України,
відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мисак Вячеслав Олександрович, на постанову Київського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Махлай Л. Д., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог
У березні 2017 року Служба зовнішньої розвідки України звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування службовим приміщенням та виселення зі службового приміщення.
Позов обґрунтовано тим, що наказом від 27 листопада 2014 року ОСОБА_1 прийнято до Служби зовнішньої розвідки України.

На підставі рапорту ОСОБА_1 позивач надав йому службове жиле приміщення однокімнатну квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 .
Наказом позивача від 29 листопада 2016 року № 221-ОС відповідача було переміщено по службі до територіального підрозділу Служби зовнішньої розвідки України до м. Одеси.
13 грудня 2016 року у зв`язку з переведенням ОСОБА_1 до нового місця військової служби, до м. Одеса, позивачем доведено до його відома необхідність звільнити займане ним службове приміщення.

Ураховуючи викладене, Служба зовнішньої розвідки України просила визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування службовим приміщенням, та виселити його зі службового приміщення по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 квітня 2019 року у складі судді Грегуля О. В. у задоволенні позову Служби зовнішньої розвідки України відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів, які б свідчили про переміщення відповідача по службі до м. Одеса.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року апеляційну скаргу Служби зовнішньої розвідки України задоволено.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 квітня 2019 року скасовано. Позов Служби зовнішньої розвідки України задоволено. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування службовим житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Виселено ОСОБА_1 зі службового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідач перебував на квартирному обліку та був забезпечений трикімнатною квартирою за адресою: АДРЕСА_2 . У зв`язку з цим він підлягає виселенню із службового житла, наданого йому у м. Києві, про що він був повідомлений і надав згоду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У вересні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою судді Верховного Суду від 20 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У жовтні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 10 березня 2020 року вказану справу призначено до судового розгляду у складі колегіїз п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що заявником не надано доказів, які б свідчили про переміщення відповідача по службі до м. Одеси. ОСОБА_1 протиправно зняли з квартирного обліку через нібито поліпшення ним житлових умов. Про зняття з обліку потребуючих поліпшення житлових умов громадяни повідомляються у письмові формі із зазначенням підстав зняття з такого обліку, чого не було зроблено відповідачем. Про те, що його було знято з черги, він дізнався у листопаді 2017 року, після ознайомлення з матеріалами справи.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У жовтні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від Служби зовнішньої розвідки України, в якому заявник просив залишити оскаржуване судове рішення без змін, оскільки воно прийнято при всебічному та повному з`ясуванні обставин справи, ґрунтується на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Відповідно до довідки від 10 січня 2011 року № 15 ОСОБА_1 під час проходження служби в Одеському гарнізоні перебував на квартирному обліку при житловій комісії військової частини НОМЕР_1 з 28 липня 2004 року, зі складом родини чотири особи, був забезпечений трикімнатною квартирою на родину по АДРЕСА_2 (а.с. 16).
Згідно розпорядження виконавчого комітету Суворовської районної адміністрації від 28 грудня 2010 року № 857р вказана квартира виключена зі складу службових.
Наказом від 27 листопада 2014 року ОСОБА_1 прийнято до Служби зовнішньої розвідки України (а.с. 9).

На підставі рапорту ОСОБА_1 позивач надав відповідачу службове жиле приміщення квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до заяви від 08 лютого 2016 року ОСОБА_1 зобов`язується звільнити квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка є службовим приміщенням Служби зовнішньої розвідки України у разі одержання або придбання ОСОБА_1 житла для постійного проживання та в інших випадках передбачених законом (а. с. 12).
Наказом Служби зовнішньої розвідки України від 29 листопада 2016 року № 221-ОС відповідача було переміщено по службі до територіального підрозділу Служби зовнішньої розвідки України до м. Одеси.
Відповідно до Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби зовнішньої розвідки України зараховано та призначено за підпунктом «б» пункту 40 полковника ОСОБА_1 за посадою заступника директора департаменту. Закріпити полковника ОСОБА_1 за 8 службою 1 управління 2 департаменту 55 Центру, підпорядкувавши начальнику цього підрозділу. Підстава: подання до призначення на посаду від 25 листопада 2016 року (а.с. 10).

Згідно з копією аркушу бесіди з полковником ОСОБА_1 від 13 грудня 2016 року відповідачу повідомлено, що внаслідок переміщення по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, він зобов`язаний звільнити житлове службове приміщення (а.с. 22).
Відповідно до відповіді Голови Служби зовнішньої розвідки України від 23 грудня 2016 року наданої ОСОБА_1 , відповідача повідомлено, що відповідно до довідки від 10 січня 2011 року № 15 ОСОБА_1 під час проходження служби в Одеському гарнізоні перебував на квартирному обліку при житловій комісії військової частини НОМЕР_1 з 28 липня 2004 року, зі складом родини чотири особи, був забезпечений трикімнатною квартирою на родину по АДРЕСА_2 . Зважаючи на вищевикладені факти, підстав для повторного надання йому житла для постійного проживання немає. У зв`язку, з переміщенням ОСОБА_1 по службі, пов`язаного з переїздом в інші місцевість, на сьогоднішній день він зобов`язаний, відповідно до вимог чинного законодавства, звільнити зазначене службове житло (а.с. 23).
Відповідно до витягу із протоколу № 6/2016 засідання житлово-побутової комісії Служби зовнішньої розвідки України від 28 грудня 2016 року, розглядалося питання про зняття ОСОБА_1 з обліку у зв`язку з переміщенням по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість (м. Одеса) Вирішили: зняти ОСОБА_1 одного з обліку відповідно до пункту 26 Правил та виключити зі списків першочергового одержання житлових приміщень (а.с. 85).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06) 2 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій.

Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Відповідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Під час судового розгляду суд повинен належним чином з`ясувати за захистом якого порушеного права звернувся позивач до суду, в якій спосіб просить його захистити та якими доказами стверджується позов.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК України та іншими нормативно-правовими актами. Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства. Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.
Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України, зокрема, постановою від 03 серпня 2006 року № 1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» із змінами (далі-Порядок), яка визначає механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців осіб офіцерського, старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань.
Військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями.
Житлове приміщення включається до числа службового згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини, погодженого з квартирно-експлуатаційним органом. Під службові житлові приміщення виділяються окремі квартири.
На підставі рішення про надання службового житлового приміщення виконавчий орган районної, міської, районної у місті ради видає спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане службове житло.
Службові житлові приміщення надаються військовослужбовцям за місцем проходження ними служби на всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним.
Військовослужбовець та повнолітні члени його сім`ї беруть письмове зобов`язання щодо звільнення службового житлового приміщення в передбачених законом випадках.
Службове житлове приміщення надається незалежно від перебування військовослужбовця на квартирному обліку.
Пунктом 3 Порядку передбачено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.
Забезпечення військовослужбовців та їх сімей житлом для постійного проживання провадиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб тощо.
Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 13 листопада 2013 року (провадження № 6-115цс13) предметом якої також було виселення військовослужбовця із службового приміщення, де роз`яснено, що в цій категорії справ судом має надаватись адекватне обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та надаватись оцінка виселення в контексті пропорційності застосування такого закону.
ОСОБА_1 під час проходження служби в Одеському гарнізоні перебував на квартирному обліку при житловій комісії військової частини НОМЕР_1 з 28 липня 2004 року, зі складом родини чотири особи, був забезпечений трикімнатною квартирою на родину по АДРЕСА_2 .
Згідно розпорядження виконавчого комітету Суворовської районної адміністрації від 28 грудня 2010 року № 857р вказана квартира виключена зі складу службових.
Відповідно до заяви від 08 лютого 2016 року ОСОБА_1 зобов`язується звільнити квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка є службовим приміщенням Служби зовнішньої розвідки України у разі одержання або придбання ОСОБА_1 житла для постійного проживання та в інших випадках передбачених законом.
Згідно з пунктом 2 Правил громадяни знімаються з квартирного обліку, зокрема, у випадках поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до пункту 19 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, від 03 серпня 2006 року № 1081, військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані звільнити займане ними службове житлове приміщення в разі переміщення по службі, пов`язаного з переїздом до іншого населеного пункту, звільнення з військової служби, одержання або придбання житла для постійного проживання, якщо інше не передбачено законодавством.
Військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу, та члени їх сімей зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення у двотижневий строк з дня виключення зазначених військовослужбовців із списків особового складу військової частини.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.
Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи нове судове рішення у справі про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , врахувавши обставини переміщення ОСОБА_1 по службі до територіального підрозділу Служби зовнішньої розвідки України до м. Одеси та забезпечення його трикімнатною квартирою по АДРЕСА_2 , дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог Служби зовнішньої розвідки України щодо виселення ОСОБА_1 зі службового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.
Доводи касаційної скарги про те, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про переміщення відповідача по службі до м. Одеси, спростовуються матеріалами справи, а саме: витягом з наказу Служби зовнішньої розвідки України від 29 листопада 2016 року № 221-ОС (а.с. 10), довідкою Міністерства оборони України квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси від 10 січня 2011 року № 15 (а.с. 18), аркушем бесіди з полковником ОСОБА_1 від 13 грудня 2016 року (а.с. 22), довідкою Служби зовнішньої розвідки України від 23 грудня 2016 року, витягом з протоколу від 28 грудня 2016 року № 6/2016 засідання житлово-побутової комісії Служби зовнішньої розвідки України наказом Служби зовнішньої розвідки України від 29 листопада 2016 року № 221-ОС (а.с. 85).
Разом з тим, звертаючись до суду з позовом Служба зовнішньої розвідки України до ОСОБА_1 просила, як визнати особу такою, що втратила право користування службовим приміщенням, так і виселити зі службового приміщення.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для виселення відповідача зі службового житла, одночасно задовольнив вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування службовим приміщенням, що є зайвим, так як для визнання особи такою, що втратила право користування житлом, потрібно доводити підстави, передбачені статтями 71, 72 ЖК України, а вони не наводились і не досліджувалися, тобто не доведені.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Отже, судове рішення з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, необхідно скасувати в частині задоволення позовних вимог щодо визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування службовим житловим приміщенням та прийняти нове, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити.

У частині задоволення позовних вимог Служби зовнішньої розвідки України до ОСОБА_1 про виселення зі службового приміщення залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мисак Вячеслав Олександрович, задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року в частині задоволення позовних вимог Служби зовнішньої розвідки України до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування службовим житловим приміщенням, скасувати.
У задоволенні позову Служби зовнішньої розвідки України до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування службовим житловим приміщенням, відмовити.
У решті постанову Київського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк