Ухвала

30 березня 2020 року

м. Київ

справа № 686/27838/18

провадження № 61-5449ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 грудня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 24 січня 1993 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . Вони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В період сімейного життя вони з дружиною займались підприємницькою діяльністю, придбали автомобіль, право власності на який було зареєстровано на ім`я дружини ОСОБА_2 і який дружина згодом відчужила їх сину без його на те згоди.

На цей час значно погіршився його стан здоров`я, позивач має важкі хвороби, регулярно проходить стаціонарне лікування, потребує постійного підтримуючого лікування та додаткового лікування в період загострення хвороб, живе лише на невелику пенсію, яку витрачає на придбання ліків. З січня 2016 року йому встановлено ІІ групу інвалідності, пенсія по інвалідності виплачується в невеликому розмірі, інших доходів він не має.

Згідно договору дарування від 14 квітня 2017 року ним було подаровано сину ОСОБА_3 нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 для ведення бізнесу, яке згодом згідно договору купівлі-продажу від 06 березня 2018 року він продав своїй тещі ОСОБА_4 . Також у 2017 році ОСОБА_1 подарував сину ОСОБА_3 квартиру

АДРЕСА_2 .

На даний час він проживає один в квартирі АДРЕСА_3 , яка була йому подарована матір`ю. Змушений був продати власний автомобіль з метою оплатити вартість лікування.

Відповідачі займаються підприємницькою діяльністю, в них залишилися активи, які були спільно нажиті, проте жодної допомоги позивачу не надають.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив стягнути аліменти на його утримання з ОСОБА_2 в розмірі 1/4 всіх видів її заробітку (доходу) пожиттєво та з ОСОБА_3 в розмірі 1/4 всіх видів його заробітку (доходу) пожиттєво на його утримання як непрацездатного батька.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 13 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 13 грудня 2019 року в частині відмови у позовних вимогах до

ОСОБА_3 скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі

1/12 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 22 листопада

2018 року.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 відмовлено.

В іншій частині рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 грудня 2019 року залишено без змін.

20 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку з касаційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 грудня 2019 року, змінити постанову Хмельницького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на його утримання пожиттєво, з дня подання позову до суду в розмірі 1/4 частини усіх видів доходу (заробітку) щомісяця, але не менше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Стягнути з ОСОБА_3 на користь

ОСОБА_1 аліменти на його утримання як непрацездатного батька пожиттєво, починаючи з дня подання позову в розмірі 1/4 частини усіх видів доходу (заробітку) щомісяця, але не менше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що дана справа не є малозначною, оскільки предметом спору є вирішення питання щодо утримання та забезпечення особи з інвалідністю на багато років наперед , а також напрацювання єдиної судової практики по даній категорії справ суддями Верховного Суду.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Предметом позову у справі № 686/27838/18 є стягнення аліментів з колишньої дружини та сина на утримання непрацездатного батька в розмірі 1/4 всіх видів заробітку (доходу) пожиттєво.

Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Отже, справа № 686/27838/18 є малозначною в силу вимог пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України і окремого визнання її такою не потребує.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої

статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN,

№ 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд також врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» («Азюковська проти України») рішення

від 09 жовтня 2018 року.

Зазначення у постанові Хмельницького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки справа є малозначною, а тому ухвалені у ній судові рішення касаційному оскарженню не підлягають.

Враховуючи викладене, оскаржувані судові рішення ухвалено у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 3 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 грудня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко