КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 березня 2020 року місто Київ

Справа № 369/12384/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Суханової Є.М.,

секретар судового засідання: Малашевський О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скаргиОСОБА_1 , поданої представниками Мисенком Ярославом Вячеславовичем, ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Універсам № 12», Профспілкового комітету товариства з додатковою відповідальністю «Універсам № 12», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , про визнання недійсними наказів, довідок, актів, доповідних записок, поновлення на роботі, відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з наведеним позовом.

З урахуванням заяв про зміну предмету та підстав позову просила: - поновити їй місячний строк на звернення до суду із позовом про визнання недійсними заяв, наказів, поновлення на роботі в ПАТ «Універсам № 12», ТДВ «Універсам № 12», відшкодування майнової та моральної шкоди, як такий що пропущений з поважних, незалежних від неї причин; - визнати недійсними наказ № 011-К від 01 вересня 2015 року «Про надання щорічної чергової відпустки, приведення у відповідність штатного розпису в зв`язку з виробничою необхідністю, та переведення працівників за їх згодою, на відповідні посади», наказ № 002-к від 29 січня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи за власним бажанням, наказ № 002/1-К від 29 січня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади касира - контролера ІІІ категорії ТДВ«Універсам № 12» з 29 січня 2016 року за п. 4 ст. 40 КЗпП, наказ № 003/1-К від 29 січня 2016 року про внесення змін до наказу № 002/1-к, довідку профспілкового комітету ТДВ «Універсам № 12» № 314/02 від 07 лютого 2018 року стосовно того що ОСОБА_1 з 03 січня 2013 року по 29 січня 2016 року не перебувала в профспілці ТДВ «Універсам № 12», накази про призначення на посади в ТДВ «Універсам № 12» ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , табелі виходу на роботу в ТДВ «Універсам № 12» за вересень 2015 року (з 01 вересня 2015 року по 30 вересня 2015 року), за жовтень 2015 року (з 01 жовтеня 2015 року по 30 жовтеня 2015 року), за листопада 2015 року (з 01 листопада 2015 року по 30 листопада 2015 року), за грудень 2015 року (з 01 грудня 2015 року по 30 грудня 2015 року), за січень 2016 року (з 01 січня 2016 року по 31січня 2016 року), акти № 01 від 13 січня 2016 року, № 02 від 22 січня 2016 року № 03 від 29 січня 2016 року складені комісією в складі заступника зав. відділом ОСОБА_8 адміністраторами ринку ОСОБА_10 головним бухгалтером ОСОБА_9 , затверджені генеральним директором ОСОБА_12 про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці без поважних причин, доповідні записки № 1 від 13 січня 2016 року, № 2 від 22 січня 2016 року, № 3 від 29 січня 2016 року на ім`я генерального директора ОСОБА_12 голови профкому ОСОБА_3 та поновити ОСОБА_1 на посаді контролера III категорії ТДВ «Універсам № 12» з 29 січня 2016 року; - стягнути з ТДВ «Універсам № 12» на користь ОСОБА_1 250 тис. грн, як відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 29 січня 2016 року по 02 липня 2018 року та 100 тис. грн моральної шкоди; - одночасно з прийняттям рішення про стягнення з ТДВ «Універсам № 12» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнути з генерального директора ТДВ «Універсам № 12» ОСОБА_12 на користь ТДВ «Універсам № 12 завдяки не законим наказам № 002/1-К, 003/1-к від 29 січня 2016 року, актам, доповідним запискам яких, бездіяльністю менеджера ОСОБА_3 , проведено незаконне звільнення ОСОБА_1 250 тис. грн як матеріальну відповідальність за заподіяну підприємству шкоду у зв`язку з оплатою працівникові ОСОБА_1 часу вимушеного прогулу з 29 січня 2016 року по 11 березень 2018 року.

Свої вимоги обґрунтовувала, тим що при її переведенні та звільненні була порушена процедура звільнення працівника, її не було ознайомлено із змістом наказу про переведення, про звільнення за власним бажанням, про звільнення за прогул, їй не видавалися їх копії, заяв на переведення по підприємству, на звільнення за власним бажанням на ім`я керівника ТДВ «Універсам № 12» ОСОБА_4 вона не писала, намірів писати такі заяви не мала, перед звільненням за прогул у неї роботодавець не відбирав пояснення про причини її неявки на роботу, відсутні звернення роботодавця та згода профкому на її звільнення, вони не зареєстровані в журналі реєстрації наказів, а тому накази про переведення, про звільнення за власним бажанням, про звільнення за прогул, як і акти, довідки, табелі, інші накази про прийняття інших працівників, на її думку, є незаконним та мають бути визнані судом недійсними.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 з судовим рішенням не погодилась та подала апеляційну скаргу. Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким поновити позивачу місячний строк для звернення до суду з позовом про визнання недійсним заяв, наказів поновлення на роботі та відшкодування майнової шкоди, як такий, що порушено з поважних причин. Поновити її в ТДВ «Універсам № 12» з 29 січня 2016 року та визнати недійсним наказ ТДВ «Універсам № 12» № 011-К від 01 вересня 2015 року «Про надання щорічної чергової відпустки, приведення у відповідність, штатного розпису в зв`язку з виробничою необхідністю, та переведення працівників за їх згодою, на відповідні посади», наказ №002/1-К від 29 січня 2016 року про її звільнення з посади касира-контролера ІІІ категорії ТДВ «Універсам № 12» з 29 січня 2016 року за п. 4 ст. 40 КЗпП, наказ № 003/1-к від 29 січня 2016 року про внесення змін до наказу № 002/1-К. Вважає, що судом ухвалено рішення за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ТДВ «Універсам № 12» просило рішення районного суду залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зі справи вбачається та її матеріалами підтверджується таке.

03 січня 2013 року на підставі наказу генерального директора ТДВ «Універсам № 12» за № 002-К ОСОБА_1 була прийнята на роботу на посаду контролера III категорії у ТДВ «Універсам № 12».

01 вересня 2015 року позивача перевели на посаду продавця-касира.

Відповідно до наказу № 002/1-К від 29 січня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади касира-контролера III категорії відповідно до п. 4 ст. 40 КзПП України.

Наказом генерального директора ТДВ «Універсам № 12» за № 003/1-К від 29 січня 2016 року було внесено зміни до наказу № 002/1-К, а саме слова «контролера III категорії» було замінено на слова «продавця-касира».

Відсутність позивача на роботі підтверджується актами № 01 від 13 січня 2016 року, № 2 від 22 січня 2016 року, № 03 від 29 січня 2016 року про відсутність працівника ОСОБА_1 на роботі протягом січня 2016 року і доповідними записками керівника позивача ОСОБА_8 , про відсутність на роботі позивача без поважних причин.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Стаття 21 КЗпП України закріплює рівність трудових прав громадян України.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII (далі - Конвенція). Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом пункту 2 статті 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Частина перша статті 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Дане право особи підтверджене вимогами ст. 237-1 КЗпП України, якою передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд зробив висновок про доведення відповідачем по справі ТДВ «Універсам № 12» дотримання норм трудового законодавства під час звільнення ОСОБА_1 з роботи, а також про те, що факти порушення відповідачами щодо позивача норм трудового законодавства, у тому числі під час її звільнення, на які вона посилалася у позові, а також її похідні вимоги свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли.

Розглядаючи спір, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює та ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права та обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Наведені у апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлення на їх підставі обставин, зокрема в тому контексті, який на думку позивача, свідчить про про порушення відповідачами трудового законодавства, як під час її роботи в товаристві, так і під час її звільнення та зводяться до незгоди ОСОБА_1 з висновками районного суду стосовно установлених обставин справи, а також містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.

При цьому, колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) про те, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29, 30 рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

В судовому рішенні у достатній мірі викладені мотиви, на яких воно базується, зауваження сторін «заслухані», тобто належним чином вивчені судом усі їх доводи та суд навів обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду теж не спростовують і не свідчать про порушення судом норм трудового, цивільного або цивільно-процесуального законодавства.

Під час прийняття постанови колегія суддів, крім того, враховує вимоги Європейського суду з прав людини, який вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Тому, рішення районного суду, на думку колегії суддів, слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 268, 375, 367, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 ,поданої представниками ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше, як за п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Судді: С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко,

Є.М. Суханова