Постанова

Іменем України

26 лютого 2020 року

м. Київ

справа №215/51/17

провадження № 61-45873св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Донченко Вікторія Леонідівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 24 жовтня 2017 року у складі судді Демиденка Ю. Ю. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року у складі колегії суддів Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Донченко Вікторія Леонідівна, про визнання договору удаваним правочином.

Позов обґрунтований тим, що 22 червня 2016 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 нежитлову будівлю на АДРЕСА_1 . Вказує, що насправді між сторонами укладений договір позики. ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_4 - чоловіка ОСОБА_3 , у борг грошові кошти під заставу магазину. Чоловік позивача - ОСОБА_2 , який виступав як продавець, ввів її в оману стосовно природи правочину, переконавши її в укладенні договору позики і застави магазину. Не розуміючи української мови, вона підписала документи, згоду дружини на продаж магазину, але насправді не була ознайомлена зі змістом правочину купівлі-продажу, який посвідчувався нотаріально. Вважала, що сторони уклали договір позики на суму 50 000,00 дол. США, з метою забезпечення виконання зобов`язання уклали договір застави магазину.

Позивач просила суд визнати договір купівлі-продажу нежитлової будівлі на АДРЕСА_1 від 22 червня 2016 року удаваним.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 24 жовтня 2017 року, яке залишене без зміни постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року, в позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, керуючись статтями 235, 655-662, 1046, 1047 ЦК України, виходив з того, що за договором купівлі-продажу сторонами є ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , а за письмовою розпискою - ОСОБА_4 і ОСОБА_2 . ОСОБА_1 не є стороною за договором купівлі-продажу, аналогічно вона не є стороною за письмовим договором позики.

Суди дійшли висновку про недоведеність заявлених вимог у зв`язку із наявністю нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, складеному із дотриманням чинного законодавства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 24 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року, просила скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

13 листопада 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі.

03 грудня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Суди не перевірили волевиявлення учасників правочину, ухвалили рішення, яке не відповідає фактичним обставинам справи, не надали оцінку аргументам учасника справи ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_5 .

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана в жовтні 2018 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі продажу від 22 червня 2016 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 нежитлову будівлю на АДРЕСА_1 .

Позивач як дружина продавця дала згоду на продаж спільного сумісного майна подружжя, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою (том 1, а. с. 67).

Згідно з розпискою без зазначеної дати ОСОБА_4 надав ОСОБА_2 50 000,00 долар. США під заставу магазину «Бірюза». Після повернення коштів зобов`язався повернути магазин (том 1, а. с. 10).

За договором купівлі-продажу сторонами є ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , а за письмовою розпискою - ОСОБА_4 і ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 не є стороною за договором купівлі-продажу, аналогічно вона не є стороною за письмовим договором позики.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Згідно зі статтями 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до статті 657 ЦК України обов`язковою (істотною) умовою договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна є укладання його в письмовій формі, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація.

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).

Згідно з статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дослідивши та оцінивши усі надані учасниками справи докази й надавши правову оцінку доводам та запереченням, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довела своїх позовних вимог, оскільки всупереч вимог статті 60 ЦПК України 2004 року не надала належних та допустимих доказів, що оспорюваний нею правочин купівлі-продажу нерухомого майна є удаваним.

Верховний Суд зазначає, що за удаваним правочином (стаття 235) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Суди першої та апеляційної інстанцій надали оцінку нотаріально посвідченому договору купівлі-продажу спірної квартири, відповідно до якого він не носить характеру удаваного правочину. Цей договір відповідає дійсним намірам сторін, придбання спірної квартири за договором вчинено за нотаріально посвідченою письмовою згодою дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , відповідно до якої позивач надала згоду чоловіку укласти та підписати договір купівлі-продажу спірної квартири в інтересах сім`ї, на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, за спільні кошти, у відповідності до їх спільного волевиявлення.

Під час розгляду справи позивач не довела та суди не встановили, що договір купівлі-продажу спірної квартири вчинено для приховання іншого правочину, а саме договору позики.

Судом встановлено, що договір купівлі-продажу нежитлової будівлі посвідчений нотаріально, дружина продавця ОСОБА_1 дала згоду на продаж спільного сумісного майна подружжя, про що є її нотаріально посвідчена заява.

Верховний Суд зазначає, що висновки судів, що за договором купівлі-продажу сторонами є ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , а за письмовою розпискою - ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , тому ОСОБА_1 не є стороною за договором купівлі-продажу, аналогічно вона не є стороною за письмовим договором позики, та відповідно ці обставини унеможливлюють визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином є помилковими , оскільки не відповідають встановленим обставинам та статті 60 СК України.

Проте вказаний висновок судів не є підставою для скасування судових рішень з урахуванням інших висновків про відмову в позові.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 4 ЦПК України 2004 року (чинного на час розгляду справи судом першої інстанції) здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України, чинного на час розгляду справи судом апеляційної інстанції).

Верховний Суд зазначає, що встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Тому позивач обрала спосіб захисту порушеного права - визнати договір удаваним правочином, який не відповідає вимогам закону.

У касаційній скарзі не викладено переконливі аргументи та доводи на спростування встановлених судами обставин щодо придбання спірної квартири.

Доводи касаційної скарги щодо того, що суди не взяли до уваги показання учасника справи ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_5 є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Суд апеляційної інстанції надав оцінку показанням свідка в сукупності з іншими доказами та дійшов висновку про недоведеність позову.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, а є власним тлумаченням обставин справи та норм матеріального права.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах першої та апеляційної інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 24 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко