Номер провадження: 22-ц/813/4283/20
Номер справи місцевого суду: 508/1197/18
Головуючий у першій інстанції Парій І.О.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргуЗаступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Скосарівської сільської ради Миколаївського району Одеської області на рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 28 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі продажу нерухомого майна та визнання права власності

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі продажу нерухомого майна та визнання права власності.

Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 28 листопада 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі продажу нерухомого майна та визнання права власності задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі - продажу нежитлової будівлі (качатника), яка знаходиться в АДРЕСА_1 , укладений 18 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Визнано за ОСОБА_1 , право власності на нежитлову будівлю (качатник), загальною площею 195,1 кв.м., позначений на плані літерою «А», літера «Б» - підсобне приміщення, № 1 - хвіртка, № 2 ворота, № 3 огорожа, яка знаходиться в АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Скосарівської сільської ради Миколаївського району Одеської області подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 28 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі та стягнути з позивача на користь прокуратури Одеської області судовий збір за подачу апеляційної скарги у цій справі.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд апеляційну скаргу Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Скосарівської сільської ради Миколаївського району Одеської області - відхилити, а рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 28 листопада 2018 року залишити без змін. (а.с. 85-86).

Іншіучасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо її змісту і вимог до апеляційного суду не направили.

В судове засідання, призначене на 19.03.2020 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином. що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.

Так, судом встановлено, що 18 вересня 2009 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продали позивачці нежитлову будівлю ( качатник ), загальною площею 195,1 кв.м., позначений на плані літерою «А», літера «Б» - підсобне приміщення, № 1 - хвіртка, № 2 ворота, № 3 огорожа, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , про що ними було складено та підписано відповідні розписки.

В розписці відповідачі вказали, що одержали від позивачки грошову суму в розмірі 12000 (дванадцять тисяч) гривень, передали їй вище вказану нежитлову будівлю, а також узяли на себе зобов`язання до кінця 2009 року нотаріально оформити з позивачкою договір купівлі продажу будівлі, в зв`язку з тим, що на момент складання договору ОСОБА_2 хворіла. Проте, вони відмовляються нотаріально оформити договір купівлі продажу будівлі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, районний суд виходив з того, що договір купівлі продажу будівлі є дійсним, що підтверджується матеріалами справи, а саме копіями розписок ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , відповідно до якої кошти отримали в повному обсязі, претензій до покупця не має (а.с. 4 - 6), копією виписки (а.с. 7), копією Акту прийому передачі (а.с. 8), копією рішення (а.с. 9 ), копією технічної документації на будівлю (а.с. 10 13 ), копією паспорта ОСОБА_1 (а.с. 14 - 16 ), копією паспорта ОСОБА_2 (а.с. 18 20), копією паспорта ОСОБА_3 (а.с. 22 24), копією паспорта ОСОБА_4 (а.с. 26 28).

Проте апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167 та 170 ЦК України набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Одним із таких органів є прокуратура, на яку відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України покладено функції представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Відповідно до вимог частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Пунктом 3 частини 6 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» під час здійснення представництва інтересів держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи.

Водночас, частиною 3 статті 56 ЦПК України прокурору у визначених законом випадках надано право подавати апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового - рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

У відповідності до приписів статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод сторони судового процесу мають право на справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом, право на змагальність процесу, право на рівність сторін, право на доступ до суду з урахуванням правової визначеності.

Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), неодноразово зазначалось, що функції прокуратури не повинні давати приводу до конфлікту інтересів або бути перепоною для окремих осіб для звернення за захистом своїх прав (справа «Менчинська проти Росії» 15.01.2009).

При цьому, у справі «Бацаніна проти Росії» 26.05.2009 ЄСПЛ визначено, що підтримка прокуратурою однією із сторін може бути виправдана за певних обставин, у тому числі коли інтереси держави потребують захисту.

Отже, у відповідності до приписів пункту 3 статті 131-1 Конституції України, частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», виключними випадками, коли прокурор може здійснювати представництво інтересів в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.

У доводах апеляційної скарги, заступник прокурора Одеської області зазначає, що задовольняючи позов про визнання права власності на нежитлову будівлю, що розташована на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності територіальної громади в особі Скосарівської сільської ради Миколаївського району, суд першої інстанції фактично вирішив питання про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі та яка є законним розпорядником комунального майна та усіх земель у відповідних межах.

З положень статті 1, пункту 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування» вбачається, що Скосарівська сільська рада наділена правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення, в тому числі розпоряджатися майном. При цьому, вона повинна діяти доцільно, економно, ефективно та в інтересах територіальної громади.

Утім, не зважаючи на вимоги закону, питання апеляційного оскарження вищевказаного рішення суду Скосарівською сільською радою не вирішено.

За положеннями частини 1 та частини 2 статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни його цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Ураховуючи викладене, визнання права власності на підставі судового рішення на спірний об`єкт нерухомості на земельній ділянці, яка у встановленому порядку сторонам не виділялась, може мати наслідком позбавлення територіальної громади прав її власника.

Необґрунтованість оскаржуваного рішення полягає у тому, що згідно з частиною 2 статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до вимог статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Водночас, судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності.

Так, за приписами частини 5 статті 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Зокрема, у відповідності до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, або у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, передумовою для застосування положень статті 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. При цьому, позивач за такими вимогами - це особа, яка вже є власником, а відповідачем є будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

Проте, позивачем у відповідності до вимог статей 76-81 ЦПК України не доведено, що він є власником спірного нерухомого майна, право на яке порушено, через що суд дійшов необґрунтованого висновку про його захист у відповідності до вимог статті 15 ЦПК України.

Так, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку щодо доведеності вимог ОСОБА_1 та наявності підстав для визнання права власності на нерухоме майно.

Так, з листа КП «Миколаївське районне бюро технічної інвентаризації» Миколаївського району Одеської області від 13.05.2019 № 26 вбачається, що правовстановлюючі документи на спірне майно відсутні та реєстрація права власності на нього не проводилась (а.с. 54 зворот).

Як зазначено в позові, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є власниками майнових паїв колишнього СТОВ «Україна».

При цьому, єдиним документ, що підтверджує твердження відповідачів щодо належності спірного майна - це акт прийому-передачі основних засобів від 20.06.2007р. (а.с. 8).

Однак, вказаний акт не містить ніяких матеріальних характеристик спірного майна, крім його вартості - 35270 гривень.

Згідно наказу Мінагрополітики України від 14.03.2001 № 62 «Про затвердження Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств» при виділенні майна в натурі конкретному власнику підприємство-правонаступник (користувач) одночасно з підписанням акту прийому-передачі майна робить відмітку про виділення майна в натурі у Свідоцтві про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, що засвідчується підписом керівника підприємства та печаткою.

Таке Свідоцтво може бути підставою для оформлення права власності на вказане майно у встановленому порядку.

Разом з тим, в матеріалах справи таке Свідоцтво відсутнє.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2001 № 177 «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки» для отримання нового свідоцтва у разі набуття у власність майнового паю (його частини) на підставі угоди міни, дарування та інших цивільно-правових угод, а також спадкування до сільської, селищної або міської ради подаються посвідчені в установленому порядку копії відповідної цивільно-правової угоди або копія свідоцтва про право на спадщину, попереднє свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства тощо.

Після отримання цих документів сільська, селищна або міська рада вносить відповідні зміни до списку осіб, які мають право на майновий пай підприємства та анулює попереднє свідоцтво, про що робиться запис у книзі обліку свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства.

Утім, позивачем дії, передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2001 № 177, не здійснювались.

Отже, судом першої інстанції у порушення вимог статті 263 ЦПК України неповно з`ясовано обставини, які мають значення у справі, не встановлено наявність права власності у відповідачів та в обґрунтування оскаржуваного рішення зазначено лише про наявність розписок ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання позову, акту прийому-передачі спірного майна та копії технічної документації на нього.

При цьому, судом першої інстанції залишено поза увагою, що єдиною офіційною формою визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухома майно є державна реєстрація, передбачена статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Утім, така реєстрація права власності на спірне майно не здійснювалась.

Як зазначено вище, згідно приписів статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Водночас, судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності.

Отже, визнаючи право власності на спірну нежитлову будівлю загальною площею 195,1 кв.м., суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення у справі та фактично вирішив питання щодо користування земельною ділянкою, яка є необхідною для її обслуговування.

Відповідно до вимог частини 1 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною 2 цієї статті передбачено, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно із частиною 4 статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності», при розмежуванні земель державної та комунальної власності до земель комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст передаються: всі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної власності та земель, віднесених до державної власності; земельні ділянки за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти комунальної власності; землі запасу, які раніше були передані територіальним громадам сіл, селищ, міст відповідно до законодавства України; земельні ділянки, на яких розміщені об`єкти нерухомого майна, що є спільною власністю територіальної громади та держави.

Відповідно до положень пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення в цивільній справі» суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Таким чином, суд першої інстанції, всупереч наведеним нормам законодавства постановив рішення, яким вирішив питання про права та обов`язки Скосарівської сільської ради, яка не була залучена до участі у справі.

Крім того, зазначений договір купівлі-продажу нежитлової будівлі укладений у простій письмовій формі й нотаріально не посвідчений, що сторонами не оспорюється.

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч.3 ст. 640 ЦК в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

У зв`язку з цим, не будучи укладеним, договір не може бути визнаний судом дійсним на підставі ст.220 ЦК України.

Однак, при розгляді справи суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув та не врахував, що договір купівлі-продажу житлового приміщення в силу ст.657 ЦК, підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не міг бути визнаний судом дійсним на підставі ч.2 ст.220 ЦК, і, відповідно, відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно.

До того ж, судом не було враховано, що однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину, чого судом у справі встановлено не було.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України, є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, ураховуючи, що рішення суду першої інстанції постановлено з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, є підстави, встановлені статтею 376 ЦПК України для його скасування судом апеляційної інстанції та відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що за подання апеляційної скарги, Заступником прокурора Одеської області було сплачено 1152,60 грн. судового збору, що підтверджується оригіналом платіжного доручення №1386 від 19.08.2019 року (а.с.65) та які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь прокуратури Одеської області.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Скосарівської сільської ради Миколаївського району Одеської області задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 28 листопада 2018 року - скасувати.

Прийняти постанову.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі продажу нерухомого майна та визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Миколаївським РВ УМВС України в Одеській області) на користь Прокуратури Одеської області ( 65026 м.Одеса вул. Пушкінська 3, , р/р UA 0000564 в ДКСУ м.Київ) 1152 (одну тисячу сто п`ятдесят дві) гривні 60 копійок у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25.03.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда