Постанова

Іменем України

18 березня 2020 року

м. Київ

справа № 545/3686/16-ц

провадження № 61-36480св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області у складі судді Панченка О. О. від 20 квітня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила визнати за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1453 га та на Ѕ частину розташованого на ній житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідача 13 604 грн вартості Ѕ частини автомобіля ВАЗ 2106 з припиненням права власності на її частку.

Відповідач пред`явив зустрічний позов, у якому, з урахуванням змінених вимог, просив визнати за ним право особистої приватної власності на гараж - літ. Г, сарай - літ. Г1, погріб - літ. г, вартістю 266 573 грн, визначити, що розмір його частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по

АДРЕСА_1 становить 79/100; виділити йому в натурі: у житловому будинку літ «А-1» приміщення: частину коридору 1-1 площею 2, 4 кв. м, кімнату 1-5 площею 20, 0 кв. м, частину передпокою 1-6 площею 9, 1 кв. м, ванну 1- 7 площею 5, 4 кв. м загальною площею 36, 9 кв. м; по іншим будівлям та спорудам : гараж літ. «Г», сарай літ. «Г1», погріб літ. «г», огорожу №1, 1/2 частину воріт, хвіртки № 2,

1/2 частину вигрібу № 3, 1/2 частину колодязя № 4, визначити порядок володіння та користування земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 , виділивши йому земельну ділянку площею 726 кв. м, з яких 699 кв. м - безпосередньо відокремлена частина (на плані зафарбовано в червоний колір), 1/2 частина земельної ділянки спільного користування (на плані зафарбовано в жовтий колір) - 27 кв. м., а також просив стягнути з ОСОБА_1 різницю у вартості часток в сумі 8 140 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області у складі судді Стрюк Л. І. від 13 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки площею 0,1453 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Визначено розмір ідеальних часток подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності подружжя на автомобіль ВАЗ 2106 по Ѕ частині за кожним, залишивши автомобіль у спільному користуванні.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на

гараж - літ. Г, сарай - літ. Г1, погріб - літ. г, вартістю 266 573 грн.

Визначено розмір частки ОСОБА_2 у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 - 79/100.

Виділено ОСОБА_2 в натурі: в житловому будинку літ «А-1» приміщення: частину коридору 1-1 площею 2, 4 кв. м; кімнату 1-5 площею

20, 0 кв. м; частину передпокою 1-6 площею 9, 1 кв. м; ванну 1- 7 площею

5, 4 кв. м загальною площею 36, 9 кв. м; по іншим будівлям та спорудам: гараж літ. «Г», сарай літ. «Г1», погріб літ. «г», огорожу № 1, 1/2 частину воріт, хвіртки № 2, 1/2 частину вигрібу № 3, 1/2 частину колодязя № 4.

Визначено розмір частки ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 - 21/100.

Виділено ОСОБА_1 в натурі: в житловому будинку

літ. «А-1» приміщення: частину коридору 1-1 площею 4, 4 кв. м, кухню 1-2 площею 10,4 кв. м, кімнату 1-3 площею 9,3 кв. м, кімнату 1-4 площею

14,3 кв. м, частину передпокою 1-6 площею 4,0 кв. м, загальною площею 42,4 кв. м; по іншим будівлям та спорудам: сарай літ. «Б», погріб літ. «б», вбиральню літ. «В», 1/2 частину воріт, хвіртки № 2, 1/2 частину вигрібу № 3, 1/2 частину колодязя № 4.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю у вартості часток у сумі 8 140 грн та 8 342,60 грн судових витрат, всього -

16 482,60 грн.

Визначено порядок володіння та користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_2 земельну ділянку площею 726 кв. м, з яких 699 кв. м - безпосередньо відокремлена частина (на плані зафарбовано в червоний колір) - 699 кв.м, 1/2 частина земельної ділянки спільного користування ( на плані зафарбовано в жовтий колір) - 27 кв.м.

Визначено порядок володіння та користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_1 земельну ділянку площею 727 кв. м, в тому числі: земельна ділянка(безпосередньо відокремлена частина (на плані зафарбовано в червоний колір) - 700 кв. м, 1/2 частина земельної ділянки спільного користування ( на плані зафарбована в жовтий колір) -

27 кв. м.

Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснити у житловому будинку із додержанням відповідних протипожежних, санітарних та будівельних норм такі переобладнання: закласти дверний отвір із передпокою 1-6 площею 13,1 кв. м., в коридор 1-1 площею 6,8 кв. м, та улаштувати два нових; закласти дверний отвір із кімнати 1-4 площею

14,3 кв. м, в кімнату 1-5 площею 20.0 кв. м.; улаштувати перегородку в коридорі 1-1 площею 6.8 кв. м, поділивши дане приміщення на два площею 4.4 кв. м та 2.4 кв. м. Улаштувати перегородку в передпокої 1-6 площею 13.1 кв. м, розділивши дане приміщення на два площею 4.0 кв. м та 9.1 кв. м; улаштувати дверний отвір із кімнати 1-3 площею 9.3 кв. м у кімнату 1-4 площею 14.3 кв. м; улаштувати дверний отвір із кімнати 1-6 площею 13.1

кв. м на вулицю; кімнату 1-6 площею 13.1 кв. м переобладнати під кухню; до частини будинку, що пропонується другому співвласнику добудувати тамбур; обладнати виділені частини будинку самостійним опаленням та електропостачанням. Провести реконструкцію газопостачання з встановленням додаткового лічильника. Інженерні мережі водопостачання та водовідведення залишити в спільному користуванні.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Короткий зміст ухвал суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 20 квітня 2018 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 лютого 2018 року визнано неподаною і повернуто.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що заявник не виконав вимоги ухвали про залишення його апеляційної скарги без руху, не сплатив судовий збір у належному розмірі, а тому є всі підстави для визнання апеляційної скарги неподаною та повернення апелянту. При цьому суд не знайшов підстав для звільнення позивача від сплати судового збору, оскільки надана нею довідка про доходи відображає період з 1 кварталу 2017 року по 4 квартал 2017 року, однак судове рішення першої інстанції ухвалено у лютому 2018 році, апеляційну скаргу також подано у лютому 2018 році. Тобто позивач не надала доказів про відсутність доходів саме на момент подачі апеляційної скарги.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження її розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні її заяви про звільнення від сплати судового збору суд апеляційної інстанції не звернув уваги на зміст положення статті 8 Закону України «Про судовий збір», якою передбачено можливість такого звільнення у разі, зокрема, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік, а не за поточний, як помилково вважав суд апеляційної інстанції. Крім того, вона має на утриманні 2 дітей віком до чотирнадцяти років, а відповідач ухиляється від сплати аліментів на дітей, що відповідно до статті 8 зазначеного Закону також є підставою для звільнення її від сплати судового збору.

Відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2018 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність постановленої судом апеляційної інстанції ухвали.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 12 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судом

13 лютого 2018 року Полтавським районним судом Полтавської області ухвалено рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та задоволення позову ОСОБА_2 у повному обсязі.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що вона не отримує доходу, має на утриманні двох дітей, аліменти на яких відповідач сплачує не у повному обсязі, просила звільнити її від сплати судового збору на підставі статті 8 Закону України «Про судовий збір».

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 15 березня 2018 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено, апеляційну скаргу без руху із наданням строку протягом семи днів з дня отримання цієї ухвали для сплати судового збору у розмірі 12 513,90 грн.

16 березня 2018 року ОСОБА_1 повторно звернулася із клопотанням про звільнення від сплати судового збору, додавши до клопотання довідку з державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків за період з 1 кварталу по

4 квартал 2017 року, відповідно до дохід відповідача за 2017 рік склав 15 092,62 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 20 квітня 2018 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 відмовлено з тих підстав, що позивач не надала доказів про відсутність у неї доходів саме на момент подачі апеляційної скарги, а не за попередній рік. Цією ж ухвалою апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 лютого 2018 року визнано неподаною та повернуто, у зв`язку із невиконанням нею вимог, викладених в ухвалі про залишення її апеляційної скарги без руху.

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі статтею 17 ЦПК України, статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункт 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Згідно зі статтею 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах.

Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

16 березня 2018 року заявник надіслала на виконання ухвали апеляційного суду клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги у зв`язку з важким матеріальним становищем. На підтвердження вимог клопотання заявник надала довідку з Полтавської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області, відповідно до якої загальний розмір доходу позивача за 2017 рік склав 15 092,63 грн.

Відмовляючи у задоволенні клопотання заявника про звільнення від сплати судового збору, апеляційний суд в ухвалі від 20 квітня 2018 року вказав, що позивач не надала доказів про відсутність у неї доходів саме на момент подачі апеляційної скарги (лютий 2018 року), а не за попередній рік.

Однак поза увагою апеляційного суду залишилось те, що за змістом

статті 8 Закону України «Про судовий збір» суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, чи звільнити особу

від сплати судового збору у разі зокрема, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік, а не за поточний, як помилково вважав суд апеляційної інстанції.

Постановляючи ухвалу, суд апеляційної інстанції вказав, що позивач не виконала вимог ухвали про залишення її апеляційної скарги без руху, не сплатила судовий збір у розмірі 12 513,90 грн.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік (15 092,63 грн х 5% = 754,63 грн), що є підставою для вирішення питання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору на певний строк, зменшення його розміру або звільнення від його сплати, проте такі питання апеляційним судом не вирішувались.

Таким чином, апеляційний суд належним чином не врахував те, що позивач через неможливість виконання вказівки суду щодо усунення недоліків апеляційної скарги, звернулась до апеляційного суду з клопотанням про звільнення її від сплати судового збору, не дав належної оцінки доводам ОСОБА_1 щодо дотримання її права на доступ до правосуддя, проголошеного статтею 55 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і, відмовив у задоволенні клопотання про звільнення її від сплати судового збору, залишивши поза увагою положення статті 8 Закону України «Про судовий збір» та не врахував, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише в тому випадку, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

Так, у справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції. Мають бути враховані особливості провадження, що розглядається, та сукупність проваджень, що здійснювались у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них.

Згідно з частиною четвертою статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвали суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає провадженню у справі, справа передається на розгляд суду апеляційної інстанції.

З урахуванням наведеного, оскаржена ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 416 України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 20 квітня 2018 року скасувати, а справу направити на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович