ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2020 року м. Херсон

справа № 766/2265/20

провадження № 22-ц/819/546/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Чорної Т.Г.,
секретарГеленко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Зуб І.Ю. від 11 лютого 2020 року в справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до його подання (особи, які можуть отримати статус учасника справи: відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Маковецька Олена Анатоліївна),

встановив:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, який має намір пред`явити до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Маковецька Олена Анатоліївна, про визнання недійсними укладених 24 вересня 2019 року договору купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 та договору іпотеки.

В обґрунтування необхідності вчинення наведеної процесуальної дії заявник зазначила, що між нею та відповідачами існує спір щодо наведеного нерухомого майна, яке було придбано під час її перебування у шлюбі з ОСОБА_1 та належить їм на праві спільної сумісної власності.

В подальшому спірне майно ОСОБА_1 продав своєму батькові ОСОБА_2 , з яким також уклав договір іпотеки, визначивши розмір основного зобов`язання у 1 000 000 грн.

Посилаючись на незаконність набуття права власності на спірне нерухоме майно, письмової згоди на відчуження якого нею не надавалось, а дії відповідачів свідчать про вжиття ними заходів щодо відчуження майна у будь-який спосіб, заявниця просила суд вжити заходів забезпечення позову до його пред`явлення шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , заборони його відчуження; заборони виселення її з сином ОСОБА_3 ; заборони проводити вселення та реєстрацію третіх осіб, проникнення, входження, а також вчинення інших дій щодо користування, володіння чи розпорядження квартирою, в тому числі укладення договорів оренди, тощо з третіми особами, оскільки невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити поновлення порушених прав, за захистом яких вона має намір звернутися до суду.

Ухвалою суду від 11 лютого 2020 року заяву повернуто заявнику на підставі частини 9 статті 153 ЦПК України як таку, що подану без додержання вимог статті 151 цього ж Кодексу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила ухвалу суду скасувати, а заяву про забезпечення позову задовольнити, посилаючись на те, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, а висновки суду щодо недодержання нею при поданні заяви вимог статті 151 ЦПК України є надуманими, а надмірний формалізм під час вирішення заяви суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 доводи скарги не визнав, висновки суду щодо наявності підстав для повернення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову вважає правильними та такими, що відповідають положенням ЦПК України. Зауважив, що ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 14.02.2020 року задоволено аналогічну заяву ОСОБА_1 та накладено арешт на спірну квартиру із забороною реєстраційним органам вчиняти будь-які дії щодо здійснення реєстрації прав власності на наведене нерухоме майно.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Повертаючи заяву про забезпечення позову заявнику, суд виходив з того, що ця заява не відповідає змісту і формі, які визначені статтею 151 ЦПК України, а саме: не містить імені (прізвища, ім`я та по батькові) одного із осіб, які можуть отримати статус учасника справи; ціни позову; пропозиції щодо зустрічного забезпечення позову, а також належного обґрунтування щодо необхідності застосування кожного із наведених заявником заходів забезпечення позову.

Із надісланих до суду апеляційної інстанції матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 заявила про намір звернутися до суду за захистом права на нерухоме майно, яке було придбане в період зареєстрованого шлюбу із ОСОБА_1 та відчужене ним на користь ОСОБА_2 без її на те згоди. Як спосіб захисту цього права заявник зазначила визнання укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договорів купівлі-продажу та іпотеки недійсними і просила суд вжити передбачених статтею 150 ЦПК України заходів забезпечення позову.

Відповідно до положень статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Заходи забезпечення позову вживаються судом за заявою учасника справи, яка згідно зі статтею 151 ЦПК України подається в письмовій формі, підписується заявником і, зокрема, повинна містити: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; інші відомості потрібні для забезпечення позову.

Якщо заява про забезпечення позову подається до відкриття провадження у справі, в такій заяві додатково зазначаються повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) інших осіб, які можуть отримати статус учасника справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб-громадян України, відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (частина друга статті 151 ЦПК України).

Із змісту поданої ОСОБА_1 заяви про забезпечення позову вбачається, що вона подана до пред`явлення позову та в ній відсутні: 1) ціна позову, а отже і предмет позову, оскільки у справах про визнання правочину недійсним позивач вправі заявляти (чи не заявляти) вимогу про застосування наслідків недійсності правочину; 2) обґрунтування кожного заходу забезпечення позову, який позивач просила суд застосувати, зважаючи на те, що такими необхідними заходами ОСОБА_1 вважала декілька заходів, в тому числі заборону виселення її та сина з квартири; заборону проводити вселення та реєстрацію третіх осіб; проникнення, входження, а також вчинення інших дій щодо користування, володіння чи розпорядження спірною квартирою, в тому числі укладення договорів оренди тощо з третіми особами, в той час як заява містить певне обґрунтування лише щодо необхідності забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру та заборони її подальшого відчуження.

Крім того в заяві про забезпечення позову як відповідач (особа, яка може отримати статус учасника справи) двічі зазначений ОСОБА_1 та не зазначений новий власник спірного нерухомого майна- ОСОБА_2 .

Викладені вище недоліки заяви про забезпечення позову свідчать про те, що вона не повністю відповідає вимогам статті 151 ЦПК України, тому, зважаючи на те, що цивільне процесуальне законодавство не передбачає залишення такої заяви без руху для виправлення недоліків, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності застосування приписів частини 9 статті 153 ЦПК України та повернення заяви про забезпечення позову заявнику.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі та як такі, що висновків суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Так, твердження скаржника про те, що суд першої інстанції проявив надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства та допустив обмеження її прав у доступі до правосуддя, колегія суддів вважає такими, що не відповідають дійсності, оскільки відповідно до норм процесуального права заява про забезпечення позову повинна відповідати вимогам статті 151 ЦПК України, а недодержання заявником цих вимог згідно з частиною 9 статті 153 ЦПК України тягне за собою повернення заяви заявнику, що в послідуючому не перешкоджає повторному зверненню до суду з аналогічними вимогами.

Статтею 153 ЦПК України, яка регулює питання щодо порядку розгляду судом заяви про забезпечення позову, передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи і лише у виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову або з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням, недостатньо для розгляду заяви, суд може призначити її розгляд в судовому засіданні з викликом сторін.

Однак такі процесуальні дії суду за змістом наведеної норми процесуального права направлені на вирішення по суті заяви про забезпечення позову, яка відповідає вимогам статті 151 ЦПК України, а не на виправлення недоліків цієї заяви.

Разом з тим, погоджуючись із висновком суду щодо наявності підстав для повернення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, колегія суддів висновок суду стосовно обов`язку заявника зазначити пропозиції щодо зустрічного забезпечення у даній справі вважає передчасними та помилковими.

За змістом статті 154 ЦПК України інститут забезпечення позову передбачений з метою забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

Виконуючи приписи пункту 6 частини 1 статті 151 ЦПК України, ОСОБА_1 в заяві про забезпечення позову вказала, що, на її думку, відповідачі не можуть зазнати збитків у зв`язку із забезпеченням позову, виходячи з того, що предметом спору є нерухоме майно, яке належить їм на праві спільної власності.

У випадку, якщо суд не погоджується із такою позицією заявника, або вбачає наявність обставин, які є обов`язковою підставою для застосування зустрічного забезпечення, він може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, визначивши розмір зустрічного забезпечення з урахуванням обставин справи (стаття 154 ЦПК України), а не зобов`язувати заявника навести пропозиції щодо зустрічного забезпечення, не дивлячись на те, що таких пропозицій у нього немає.

Проте, враховуючи наявність інших недоліків заяви, які спричинили її повернення заявнику, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права і підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 11 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: І.В. Склярська

Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 25 березня 2020 року

Суддя Л.В. Пузанова