Ухвала

26 березня 2020 року

м. Київ

справа № 127/2017/19

провадження № 61-4341ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу Державної іпотечної установи на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 29 січня 2020 року у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - Акціонерне товариство «Банк «Фінанси і Кредит» про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року Державна іпотечна установа звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - АТ «Банк «Фінанси і Кредит» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 28 листопада 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 28 - 07-И/27, за умовами якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості, повернення, платності кредитні ресурси у розмірі 196 770,00 грн з оплатою по відсотковій ставці 14,5% річних. Пунктами 3.1, 3.2 кредитного договору передбачено, що видача кредитних ресурсів за кредитним договором проводиться на підставі письмової заяви позичальника, за погодженням з банком, а позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором до 26 листопада 2027 року, погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Позичальник зобов`язався щомісяця, в термін до 10 числа кожного місяця, здійснювати погашення позичкової заборгованості за виданими кредитними ресурсами, згідно графіка зниження розміру заборгованості. Відповідно до пунктів 4.1., 4.2 кредитного договору позичальник сплачує банку проценти за користування кредитним ресурсами у валюті кредиту, по процентній ставці 14,5% процентів річних, нарахування процентів здійснюється за період з моменту списання кредитних ресурсів з позичкового рахунку позичальника до моменту повернення кредитних ресурсів на позичковий рахунок, а позичальник сплачує проценти за користування кредитними ресурсами щомісяця, у строк до 10 числа кожного місяця, згідно графіка зниження розміру заборгованості, у строк до 10 числа кожного місяця сплачуються проценти, нараховані за попередній календарний місяць. Відповідно до пункту 6.1 кредитного договору за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення, зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених пунктами 3.2., 3.4, 4.3., 4.4., 4.6., 4.7., 4.8 цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 28 листопада 2007 року між ВАТ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, згідно якого ОСОБА_1 передає в заставу ВАТ «Банк Фінанси та Кредит» квартиру АДРЕСА_1 .

Окрім того, 28 листопада 2007 року між ВАТ Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_2 і ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 28-07-П1/27 та між ВАТ Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_3 і ОСОБА_1 було укладено договори поруки № 28-07-П2/27, за умовами яких поручителі зобов`язуються перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.

11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та АТ Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір відступлення права вимоги № 17/4-В, відповідно до якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо) вказаних у додатках до цього договору. Згідно з пунктом 2.1 договору відступлення пункту 1.2. договору набирає чинності в день прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Постановою № 612 Національного Банку України від 17 вересня 2015 року ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних. Отже, починаючи з 17 вересня 2015 року установа набула усі права вимоги за кредитним договором укладеного між банком та ОСОБА_1 .

Також, згідно договору відступлення права вимоги установа набула право вимоги й за усіма договорами, укладеними в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором. Про здійснення такого відступлення позичальника було проінформовано повідомленням № 7093/11/2 від 12 жовтня 2015 року. Через неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 23 листопада 2018 року складає 289 280,62 грн, з яких: по сумі основного боргу - 167 410,93 грн, прострочені відсотки за користування кредитом 78 487,82 грн, пеня за прострочення сплати кредитних коштів 26 812,33 грн, інфляційні втрати - 16 569,54 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 29 січня 2020 року апеляційну скаргу Державної іпотечної установи залишено без задоволення. Рішення вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року у даній справі залишено без змін.

04 березня 2020 року Державна іпотечна установазасобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційного скаргою на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 29 січня 2020 року, в якій, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) - 2 102 грн.

Предметом спору в цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 289 280,62 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн * 250 = 525 500 грн).

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу retione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

З урахуванням наведеного, оскільки Державна іпотечна установа подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної іпотечної установи на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 29 січня 2020 року у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - Акціонерне товариство «Банк «Фінанси і Кредит» про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

І. М. Фаловська