ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року

м. Харків

справа № 641/7103/19

провадження № 22-ц/818/2022/20

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Коваленко І.П., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання - Супрун Я.С.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Харківська міська рада,

інші учасники справи:

третя особа - Департамент реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова, ухвалене о 12 годині 11 хвилин 20 січня 2020 року у складі судді Колодяжної І.М. (повний текст рішення складений 23 січня 2020 року),

УСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 (надалі Квартира ).

Позов мотивований тим, що її чоловікові ОСОБА_2 на підставі службового ордеру № 267 від 4 квітня 1991 року була надана Квартира. Рішенням виконавчого комітету Комінтернівської районної ради в місті Харкові від 19 грудня 2006 року № 342-30 Квартира була виключена із числа службових житлових приміщень. ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 2000 року постійно проживали однією сім`єю та користувалася Квартирою . Шлюб між ними був укладений у лютому 2008 року. Будинок АДРЕСА_1 перебуває на балансі комунального підприємства (надалі КП) «Жилкомсервіс» дільниця № 25. Наймачем Квартири був ОСОБА_2 , а позивач не була зареєстрована у Квартирі, однак постійно там проживала та користувалася нею. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, а ОСОБА_1 продовжила проживати у Квартирі та вчасно сплачує за комунальні послуги. Квартира є постійним місцем проживання позивача і вона має намір її приватизувати. У визнанні ОСОБА_1 наймачем житлового приміщення та взяття на облік для поліпшення житлових умов позивачу було відмовлено.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що предметом доказування у справах про визнання права користування жилим приміщенням та у справах про зміну або розірвання договору найму жилих приміщень є: укладення наймачем договору найму жилого приміщення; вселення позивача в спірне жиле приміщення у встановленому порядку і фактичне проживання в ньому; коло осіб, які володіють самостійним правом користування спірним жилим приміщенням на момент вселення, їх згода на вселення; умови та порядок вселення позивача і користування ним спірним жилим приміщенням. ОСОБА_1 не надала суду жодних доказів на підтвердження та пояснення наведених фактів. На підтвердження позовних вимог позивач зазначала, що мешкала з померлим ОСОБА_2 у Квартирі з 2000 року, однак не надала жодних належних доказів на підтвердження даних обставин, а також не довела вселення у Квартиру в передбачений чинним законодавством спосіб, крім показань свідків та копій квитанції про оплату комунальних послуг у Квартирі . Інших доказів на підтвердження користування Квартирою, вселення до неї згідно з передбаченим чинним законодавством порядком і ведення господарства в ній позивачем надано не було.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд надав помилкову оцінку наданим позивачем доказам, оскільки у сукупності вони належним чином та повно доводять правомірність вселення позивача у Квартиру та її тривале користування нею. Крім померлого чоловіка позивача, у Квартирі не було зареєстровано інших осіб, тому отримувати письмову згоду інших членів сім`ї на вселення у ОСОБА_1 потреби не було. Позивач вселилася у Квартиру зі згоди другого з подружжя, мала з ним спільний бюджет, господарство і побут. Іншої нерухомості у власності ОСОБА_1 не має, Квартира - її єдине постійне місце проживання.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши головуючого суддю, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.п. 3,4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню..

Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1. та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.02.2008, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 14). ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2 (а.с. 15).

На підставі рішення виконкому Комінтернівської ради депутатів трудящих міста Харкова від 02.04.1991 № 118 ОСОБА_2 був виданий службовий ордер № 267 про право на зайняття Квартири на сім`ю з однієї людини, ОСОБА_2 (а.с. 10-11).

Рішенням виконавчого комітету Комінтернівської районної в місті Харкові ради № 342-30 від 19.12.2006 Квартира була виключена з числа службових житлових приміщень ДП «Завод ім. Малишева» (а.с. 12).

Довідкою № 3501 від 22.09.2017 з місця проживання про склад сім`ї та прописку, виданою дільницею № 25 КП «Жилкомсервіс», визначено, що у Квартирі з 01.10.1991 по 28.02.2017 був прописаний і проживав лише ОСОБА_2 (а.с.13).

З копії паспорту ОСОБА_1 убачається, що з 20.01.2009 вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 8).

Відповідно до частин першої та другої статті 64 Житлового кодексу Української РСР (надалі ЖК Української РСР) члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК Української РСР).

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Враховуючи, що з 09.02.2008 по 28.02.2017 ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, тобто складали сім`ю, колегія суддів уважає доведеним, що вони були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки.

ОСОБА_2 мав у користуванні Квартиру, у якій за даними матеріалів справи був зареєстрований з часу отримання ордеру на житло та на час своєї смерті. Інших членів сім`ї у Квартирі зареєстровано не було (а.с. 13), тому їх письмова згода на вселення ОСОБА_1 не вимагалась.

Допитані в судових засіданнях свідки ОСОБА_5 і ОСОБА_6 пояснили суду, що ОСОБА_1 мешкала у Квартирі разом з чоловіком з 2000 року. На час розгляду справи продовжує мешкати у Квартирі сама.

Надані позивачем суду копії квитанцій про сплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 підтверджують, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . Квартира утримується належним чином. Позивачка пояснила, що вона особисто оплачує зазначені послуги на рахунок, що відкритий на ім`я її чоловіка (а.с. 35, 37-39).

Відповідно до частини 2 статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч..1 ст. 80 ЦПК України).

Колегія суддів уважає, що наданими ОСОБА_1 доказами доведено її вселення у Квартиру з 2008 року за згодою наймача, як член його сім`ї - дружина. На час її вселення згода інших мешканців Квартири не була необхідна, оскільки ОСОБА_2 проживав один. Позивач із наймачем протягом тривалого часу вели спільне господарство, мали спільний побут, дані про наявність інших домовленостей користування Квартирою між наймачем та його дружиною в матеріалах справи відсутні.

Реєстрація ОСОБА_1 за іншою адресою не доводить відсутності її фактичного зв`язку із Квартирою та не проживання позивача в ній.

В супереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачем не надано будь - яких належних та допустимих доказів на спростування вищезазначених фактів.

Тому колегія суддів уважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням у справі нової постанови про задоволення позову. ОСОБА_1 належить визнати такою, що має право користування Квартирою.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 при подачі позову сплатила 768 грн 40 коп. судового збору (а.с. 2), при подачі апеляційної скарги - 1152 грн 60 коп. судового збору (а.с. 111). Враховуючи наявність підстав для задоволення позову та апеляційної скарги ОСОБА_1 , з Харківської міської ради на її користь належить стягнути 1921 грн судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 січня 2020 року скасувати, ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 1921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) гривню судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 березня 2020 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді І.П. Коваленко

Р.М.Піддубний