Постанова

Іменем України

17 березня 2020 року

місто Київ

справа № 2-2028/11

провадження № 61-27520св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Відкрите акціонерне товариство Комерційний банк «Надра»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Львівської області від 13 березня 2018 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Відкрите акціонерне товариство Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра», банк) у січні 2011 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у подальшому уточненим, про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором у розмірі 335 992, 15 грн.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 19 квітня 2012 року позов банку задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ВАТ КБ «Надра» 126 387, 74 грн заборгованості за кредитним договором від 24 березня 2005 року № 200/05-Ф. Вирішено питання про розподілу судових витрат.

ОСОБА_2 , не погодившись із рішенням суду першої інстанції, 20 квітня 2017 року звернувся до Апеляційного суду Львівської області із апеляційною скаргою на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19 квітня 2012 року. Заявник просив визнати причину пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції поважною та поновити йому строк на апеляційне оскарження судового рішення. На обґрунтування поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції зазначив, що він не був присутнім у судовому засіданні під час проголошення судового рішення та не отримував його копії засобами поштового зв`язку, копію оскаржуваного судового рішення він отримав лише 10 квітня 2017 року під час ознайомлення із матеріалами справи.

Стислий виклад змісту рішень суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01 червня 2017 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19 квітня 2012 року.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 13 березня 2018 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19 квітня 2012 року у справі за позовом ВАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито.

Постанова апеляційного суду обґрунтовувалася тим, що апеляційна скарга на рішення подана відповідачем 20 квітня 2017 року, тобто зі спливом більше 17 місяців з часу, коли відповідачу стало відомо про оскаржуване рішення. Апеляційний суд дійшов висновку, що такий строк не є розумним, незважаючи також і на те, що судом першої інстанції обов`язок з надіслання відповідачу копії оскаржуваного рішення не був виконаний належним чином. ОСОБА_2 ознайомився з матеріалами справи 17 листопада 2015 року, а тому з цього дня, за висновками апеляційного суду, необхідно вважати, що йому стало відомо або безперечно могло бути відомо про ухвалене стосовно нього оскаржуване рішення. Відповідно, з цього часу відповідач був вправі у розумний термін отримати його копію та, у випадку незгоди з рішенням, - оскаржити таке у розумний термін.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційні скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у квітні 2018 року, ОСОБА_2 просить скасувати постанову Апеляційного суду Львівської області від 13 березня 2018 року, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права. Заявник зазначає, що апеляційний суд, вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження, не встановив підстав для залишення апеляційної скарги без руху з підстав пропуску строку, а відтак погодився з доводами, наведеними заявником у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження. Вважає, що суд апеляційної інстанції не мав застосовувати положення статті 358 ЦПК України, оскільки апеляційне провадження відкрито за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (далі - ЦПК України 2004 року). Також посилається на те, що процесуальним законом не передбачена така підстава для закриття апеляційного провадження, як подання апеляційної скарги з пропуском строку без поважних причин.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у квітні 2018 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Відповідно до статті 72 ЦПК України 2004 року право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

За правилами частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до підпункту 13 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В оцінці наведених обставин Верховний Суд врахував, що заявнику було відомо про зміст рішення суду першої інстанції раніше ніж 10 квітня 2017 року, оскільки, як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_2 ознайомився з матеріалами справи 17 листопада 2015 року, а тому з цього дня необхідно вважати, що йому стало відомо або безперечно могло бути відомо про ухвалене стосовно нього оскаржуване рішення. Відповідно, з цього часу відповідач був вправі у розумний термін отримати його копію та у випадку незгоди з рішенням - оскаржити таке у розумний термін. Заявником у суді апеляційної інстанції не доведено, що він мав об`єктивні перешкоди в отриманні повного тексту оскаржуваного рішення суду першої інстанції після ознайомлення з матеріалами справи 17 листопада 2015 року у розумний строк, а тому висновок про те, що ОСОБА_3 був обізнаний про наявність та зміст рішення суду першої інстанції, є законним та обґрунтованим.

Згідно з частиною третьою статті 27 ЦПК України 2004 року особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Зважаючи на наведене, заявник зобов`язаний був добросовісно діяти під час реалізації своїх процесуальних повноважень, виявляти зацікавленість щодо розгляду справи тощо.

Поважними причинами пропущення відповідного процесуального строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву (скаргу) у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Вирішуючи, чи з поважних причин пропущено певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд.

Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, які беруть участь у справі. Поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду без доведеності поважності причин не забезпечило б рівноваги між інтересами сторін та правової визначеності у цивільних відносинах, які є складовими принципу верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи та встановленими судом апеляційної інстанції фактичними обставинами, тому судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм процесуального права.

Незважаючи на те, що заявнику було відомо про існування рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2 лише 12 квітня 2017 року звернувся до суду із заявою про отримання копії рішення суду першої інстанції та 20 квітня 2017 року, тобто через 17 місяців після ознайомлення із матеріалами справи, оскаржив його до апеляційного суду.

Судом враховано, що під час відкриття апеляційного провадження за скаргою заявника судом апеляційної інстанції не вирішувалося питання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Доводи касаційної скарги про те, що заявник не отримував повного тексту рішення суду першої інстанції та не був присутнім під час його проголошення не спростовують висновків апеляційного суду про те, що ОСОБА_2 , достовірно знаючи про існування рішення суду першої інстанції, тривалий час не вживав заходів для оскарження цього рішення у встановленому порядку.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У § § 46, 47 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Ryabykh v. Russia», заява № 52854/99, § § 51 і 52, ECHR 2003-Х). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, § 41, від 03 квітня 2008 року).

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду у цій справі про те, що визначені заявником у апеляційній скарзі підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження є непереконливими, неповажними, їх обґрунтованість спростовується матеріалами справи, оскільки заявником не надано доказів щодо наявності істотних перешкод чи труднощів, які унеможливили вчасне вчинення процесуальних дій з подання апеляційної скарги на рішення місцевого суду, враховуючи тривалість неподання апеляційної скарги, яке відбулося за спливом 17 місяців з моменту ознайомлення з матеріалами справи та зі спливом 5 років з моменту проголошення рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, відкриваючи апеляційне провадження у справі, не вирішив питання про поновлення пропущеного процесуального строку звернення з такою скаргою, не встановивши поважних причин пропуску строку звернення до суду такою скаргою, відкрив провадження помилково, а відповідно, зобов`язаний був закрити таке апеляційне провадження як відкрите помилково.

Доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію заявником своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасне подання апеляційної скарги, заявник не надав.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).

Доводи касаційної скарги, що апеляційний суд помилково застосував до спірних правовідносин правила статті 358 ЦПК України Верховний Суд визнає обґрунтованими, проте вони не впливають на правовий результат, оскільки аналогічні положення передбачені у статті 297 ЦПК України 2004 року.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не мав права закривати апеляційне провадження, не спростовують висновків апеляційного суду про недотримання заявником строку апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції без поважних причин та не дають підстав вважати, що апеляційний суд, постановивши ухвалу про закриття апеляційного провадження як помилково відкритого, порушив норми процесуального права.

Верховний Суд встановив, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги спрямовані на зміну оцінки обставин справи і висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 13 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко