Номер провадження: 22-ц/813/3529/20
Номер справи місцевого суду: 523/7760/16-ц
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

позивач (за об`єднаною справою) - ОСОБА_2

відповідач (за об`єднаною справою) - ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2018 року у складі судді Кисельова В.К.

в с т а н о в и в:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення вартості Ѕ частки автомобілю Infiniti G37, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в рахунок грошової компенсації, а саме у розмірі 251799,75 грн, судові витрати за проведення експертизи у розмірі 1782,72 грн та судовий збір у розмірі 580 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що з 01 жовтня 2013 року, відділом ДРАЦС РС Тальнівського районного управління юстиції у Черкаській області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . В шлюбі у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак з серпня 2015 року сторони припинили підтримувати подружні стосунки. Позивач стверджує, що в 2014 році за спільні сімейні кошти сторони придбали для потреб сім`ї автомобіль Infiniti G37, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який було зареєстровано на ім`я відповідача. В зв`язку з чим, позивачка вважає, що автомобіль Infiniti G37, реєстраційний номер НОМЕР_1 , є спільною сумісною власність, оскільки був придбаний в період шлюбу, а також за спільні кошти. Позивач дізнався, що відповідач без її дозволу здійснив відчуження автомобіля, при цьому не надав їй грошову компенсацію вартості автомобіля.

Ухвалою суду від 18.08.2017 було об`єднано в одне провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, а також цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання об`єктом особистої приватної власності.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання об`єктом особистої приватної власності обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 стверджує, що його мати ОСОБА_5 у квітні 2014 року надала йому кошти у розмірі 56000 гривень для придбання автомобіля Infiniti G37. За отримані кошти від матері ОСОБА_2 придбав даний автомобіль та зареєстрував його на себе. 18.03.2016 за договором купівлі-продажу №1/875 від 18.03.2016 ОСОБА_2 продав автомобіль Infiniti G 37, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_6 . ОСОБА_2 вважає, що оскільки кошти були надані його батьками, то даний автомобіль є особистою приватною власністю, а тому ОСОБА_1 не має право на нього претендувати.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку у спільній сумісній власності подружжя задоволено; стягнено з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за частку у спільній сумісній власності подружжя у розмірі 251799,75 грн, судові витрати за проведення експертизи у розмірі 1782,72 гривні, судовий збір у розмірі 580 гривень; у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання об`єктом особистої приватної власності відмовлено; стягнено з ОСОБА_2 на користь Держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 1938,00 гривень.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 не довела, за які кошти був придбаний автомобіль. Не було надано доказів, що ОСОБА_2 працював моряком й що він отримував відповідну заробітну платню, яка б дозволила йому придбати спірний автомобіль. В судовому засіданні підтвердився факт придбання майна за кошти батьків відповідача, які були надані в якості подарунку, що підтвердили свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , але суд не взяв цього до уваги, а показання свідка ОСОБА_8 взагалі спотворив. Шлюб між позивачем і відповідачем було розірвано 13.04.2017, а договір купівлі-продажу автомобілю №1/875 від 18.03.2016 був укладений за згодою позивача. Ринкова вартість автомобілю у розмірі 503599,00 грн, визначена у висновку судової автотоварознавчої експертизи №17-1396 станом на 18.03.2016, не відповідає дійсній вартості вказаного автомобілю на дату проведення експертизи, тобто на 29.06.2017, і стосовно даного конкретного автомобілю є недостовірною, оскільки, як зазначено в першому абзаці розділу 1 висновку «КТЗ не оглядалося експертом, а отже невідомо його технічний стан та пробіг, попередній звіт відсутній». Автомобіль був проданий за ціною 56000 гривень, що складає його достовірну вартість.

Надалі апелянт надав суду доповнення до апеляційної скарги, в якому підтримав скаргу та просив її резолютивну частину доповнити наступним змістом: відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна, скасувати рішення та ухвалити нове.

01.03.2019 апелянт надав суду додаткове пояснення до апеляційної скарги, в якому просив відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна, скасувати рішення та ухвалити нове.

02.08.2019 ОСОБА_1 надала суду відзив на скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а рішення залишити без змін.

У судовому засіданні 10.03.2020 представник відповідача просив задовольнити скаргу, а представник позивача - відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників процесу, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

01 жовтня 2013 року відділом ДРАЦС РС Тальнівського районного управління юстиції у Черкаській області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . В шлюбі у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

08 квітня 2014 року ОСОБА_2 був придбаний автомобіль Infiniti G37, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який було зареєстрований на ім`я відповідача.

18.03.2016 за договором купівлі-продажу №1/875 ОСОБА_2 продав автомобіль Infiniti G37, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_6 .

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 ЦК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно з ч.1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Згідно з ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників,

якщо річ є неподільною.

Відповідно до ч.2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_5 передала ОСОБА_2 кошти та що про даний факт було достовірно відомо ОСОБА_1 .

Апеляційний суд, ознайомившись зі звукозаписом судового засідання від 26.11.2018, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо критичного ставлення до пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , оскільки мати відповідача - ОСОБА_5 не може об`єктивно надати показання, так як є близьким родичем відповідача, а свідок ОСОБА_8 не стверджував, за рахунок чиїх коштів було придбано автомобіль, при передачі коштів присутній не був, а тому достеменно підтвердити, в якому розмірі передавалися кошти також не може.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності достатніх доказів, що автомобіль Infiniti G37, реєстраційний номер НОМЕР_1 , був придбаний за кошти, які належали відповідачу особисто.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, якою по суті суд відійшов від раніше визначеної правової позиції щодо необхідності доведення, за які кошти подружжя набуто майно. Згідно з наведеним висновком Верховного Суду України зазначено, що діє презумпція спільності майна подружжя і особа, яка це заперечує, повинна цю презумпцію спростувати.

Наведена правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 05.02.2020 у справі №372/1827/15-ц.

Отже, автомобіль Infiniti G37, реєстраційний номер НОМЕР_1 , був об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку із чим судом першої інстанції обґрунтовано залишені без задоволення позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання об`єктом особистої приватної власності.

Враховуючи наведене, вказаний автомобіль був об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тобто ОСОБА_1 мала право на поділ цього майна.

Вищезазначене повністю спростовує доводи апелянта щодо того, що ОСОБА_1 не довела, за які кошти був придбаний автомобіль, не надала доказів, що ОСОБА_2 отримував відповідну заробітну платню, яка б дозволила йому придбати спірний автомобіль, оскільки спільність майна подружжя презумується і той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Автомобіль є неподільною річчю, а тому місцевий суд правомірно вбачив, що автомобіль необхідно виділити одному з подружжя, а інший повинен отримати грошову компенсацію частки його вартості.

Також, судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що в даному випадку відчуження автомобіля Infiniti G37, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за договором купівлі-продажу №1/875 ОСОБА_6 повинно було здійснюватись на підставі письмової згоди ОСОБА_1 , оскільки автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя.

Отже, не приймаються до уваги доводи скаржника, що договір купівлі-продажу автомобілю №1/875 від 18.03.2016 був укладений за згодою позивача, оскільки така згода у матеріалах справи відсутня.

В п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що у випадку, коли один із подружжя здійснив відчуження майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано вбачив необхідність задоволення позовних вимог про стягнення грошової компенсації з відповідача за її частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль.

Згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи по визначенню середньої ринкової вартості КТЗ №17-1396 від 20.06.2017, складеному Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз, середня ринкова вартість автомобіля Infiniti G37, реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на 18 березня 2016 року становить суму у розмірі 503599,50 грн. Згідно з актом здачі приймання висновку судового експерта №17-1396 від 27.03.2017 витрати за проведення експертизи становили суму у розмірі 1782,72 грн.

Недоречним, на думку апеляційного суду, є посилання апелянта на те, що ринкова вартість автомобілю у розмірі 503599,00 грн, визначена у висновку судової автотоварознавчої експертизи №17-1396 станом на 18.03.2016, не відповідає дійсній вартості вказаного автомобілю на дату проведення експертизи, тобто на 29.06.2017, і стосовно даного конкретного автомобілю є недостовірною, оскільки, як зазначено в першому абзаці розділу 1 висновку, КТЗ не оглядалося експертом, а отже невідомо його технічний стан та пробіг, попередній звіт відсутній, так як саме у зв`язку з наведеною причиною експертом визначалася не ринкова, а середня ринкова вартість КТЗ, про що зазначено у згаданому скаржником абзаці.

В той же час, доказів, які спростовують висновок експерта матеріали справи не містять, а також не було заявлено клопотань про призначення додаткової або повторної судової автотоварознавчої експертизи.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги вартість автомобіля, яка була визначена у договорі купівлі-продажу від 18.03.2016 у розмірі 56000 грн, оскільки ОСОБА_1 не надавала письмової згоди на продаж автомобіля, а тому правомірно спирався при ухваленні рішення на вартість автомобілю Infiniti G37, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яка була встановлена експертом у розмірі 503599,50 грн.

На підставі викладеного, апеляційний суд повністю погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути грошову компенсацію за 1/2 частку у спільній сумісній власності подружжя - автомобіль Infiniti G37, реєстраційний номер НОМЕР_1 , середня ринкова вартість якого встановила суму у розмірі 503599,50 грн, а Ѕ вартості відповідно становить суму у розмірі 251799,75 грн.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 17.03.2020.

Головуючий:

Судді: