Провадження №2/235/648/20
Справа №235/636/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2020 року Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

у складі: головуючої - судді Величко О.В.,

при секретарі Комарової О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Покровськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Центр надання адміністративних послуг м. Покровська про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ЦНАП у м. Покровська про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що позивач на підставі договору купівлі-продажу від 15.10.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Красноармійського нотаріального округу Богатової І.О., є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідач по справі ОСОБА_2 є один з колишніх власників спірної квартири та згідно довідки, виданої сектором реєстрації місця проживання № 08-08/21193 від 05.12.2019 р. значиться в квартирі зареєстрований. У зв`язку з тим, що право власності, яке зареєстроване було за відповідачем припинено, відповідач не проживає у спірній квартирі з 1997 року, просить визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням- квартирою АДРЕСА_1 .

Позивач, представник позивача в судове засідання не з`явились, просили справу слухати у їх відсутність. ( а.с.26,27).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не заявився, про день і час слухання справи повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи ЦНАП у м. Покровську в судове засідання не з`явився, просив справу слухати у відсутність представника ( а. с. 23).

Суд на підставі ст. 280 ЦПК України ухвалює заочне рішення по справі, оскільки відповідач двічі не з`явився в судове засідання, не повідомив про причини своєї неявки, не надав відзив на позовну заяву, а позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі.

Суд, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного.

Судом встановлено, що згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 15.10.1997 року ОСОБА_3 , діючий від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , відповідача по справі, продав, а ОСОБА_1 придбав квартиру загальною площею 44,8 кв.м., у тому числі жилою 30,5 кв.м., розташовану за адресою АДРЕСА_2 ( а. с. 9).

Отже, позивач по справі ОСОБА_1 є власником спірної квартири, а відповідач ОСОБА_2 має статус колишнього власника зазначеного житла.

Згідно довідки, виданої ЦНАП м. Покровська від 05.12.2019 р. за № 08-08/21193 ОСОБА_2 зареєстрований з 29.01.1992 р. за адресою: АДРЕСА_2 ( а. с. 11).

Згідно акту з місця проживання ОСОБА_1 з 15.10.1997 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_2 , не проживає ( а.с. 12).

Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав",оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 346 ЦК України однією із підстав припинення права власності є припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі;

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень норм ст.ст.16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд не може встановлювати наявність чи відсутність порушення права без звернення особи, поданого відповідно до вимог процесуального закону.

Предметом позову, є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою- посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Згідно зі ст. 175 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст.ст. 13,43,265 цього Кодексу, суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

Отже, слід констатувати, що наявні правові засоби не дозволяють забезпечити ефективний захист безумовного права позивача у даній справі: спеціальні норми містять спосіб захисту (втрата права користування), але не містять підстав, указаних позивачем. А цивільне законодавство передбачає як можливість (підставу) для звернення власником за захистом своїх прав у випадку перешкод (ст. 391 ЦК), так і вказує на один із способів реалізації власниками своїх прав - втрата права на користування житлом.

Тому у цій ситуації, на думку суду, є всі підстави для застосування загальних засад цивільного судочинства, відповідно до ст.1,3,4 ЦК України.

Одним із способів захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує право (п.3. ч.2ст. 16 ЦК України). Фактичне користування без правових підстав чужою власністю всупереч волі власника є дією, яка порушує право. Позбавлення права користування припинить це порушення.

З`ясовано, що спір виник між позивачем і відповідачем, як між новим і колишнім власником житла. Тому суд вважає, що при вирішенні спірних відносин до застосування підлягають положення загальних норм права, зокрема ст. 391 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17 наголосила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору.

Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, з метою захисту свого права власності, зокрема з метою усунення перешкод у користуванні своїм майном, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням ,оскільки останній не проживає в спірному житлі з 15.10.1997 року, та у зв`язку з тим, що його право власності припинено що, як вважає суд, відповідає нормам чинного законодавства, зокрема ст..ст. 346,391 ЦК України та способам захисту, встановленим ст. 16 ЦК України.

Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема факт припинення за відповідачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 з 15.10.1997 року, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 346,391 ЦК України, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", ", ст.ст. 3,5,12,13,18, 258,260,265,268,273, 283 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Центр надання адміністративних послуг м. Покровська про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення,якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги,відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає: АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя: