Справа №461/8202/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2020 року м.Львів

Галицький районний суд м.Львова

в складі

головуючого судді Радченка В.Є.

за участю:

секретаря судового засідання Собко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області ( 79000, м. Львів, пр. Чорновола, 39, ), за участю третьої особи акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» (01032, м. Київ, вул. С. Петлюри, 30, ) про зняття арешту з майна, -

ВСТАНОВИВ:

25 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом, в якому просила зняти арешт, накладений на все її майно постановою державного виконавця Галицького відділу ДВС м.Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 24.04.2018 р. в межах виконавчого провадження №52392159 з примусового виконання виконавчого листа №2-659/11 від 12.03.2013 р., що виданий Сихівським районним судом м. Львова, на виконання рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28.01.2013 року про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в користь ПАТ «Фольксбанк» 498 624,35 грн. боргу. Позов мотивовано тим, що вказаний виконавчий лист повернутий стягувачу, тому виконавче провадження фактично є закінченим. Солідарний боржник ОСОБА_2 повністю виконав зобов`язання за кредитним договором перед АТ «ТАСКОМБАНК», який є правонаступником ПАТ «Фольксбанк». Підстави для подальшого арешту майна відсутні та порушують права позивача.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 28 жовтня 2019 року відкрито провадження, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

АТ «ТАСКОМБАНК», 22.01.2020, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Ухвалою суду від 12 лютого 2020 року за клопотанням представника позивача ОСОБА_3 витребувано у Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області копію матеріалів виконавчого провадження №52392159 при примусовому виконанні рішення Сихівського районного суду від 28.01.2014 року на підставі виконавчого листа Сихівського районного суду м.Львова № 2-659/11 від 12.03.2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фольксбанк» 498624,35 грн. боргу. Витребувано в Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» інформацію про дату остаточного погашення заборгованості за кредитним договором №КF 46280 від 25.12.2007 року, укладеним між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ПАТ «ВіЕс Банк», правонаступником якого є АТ «ТАСКОМБАНК».

06 березня 2020 року на адресу суду надійшов лист з АТ «ТАСКОМБАНК», з якого вбачається, що борг за кредитним договором №KF46280 від 25.12.2007 року повністю погашений ОСОБА_2 перед АТ «ТАСКОМБАНК», який є правонаступником ПАТ «Фольксбанк» 25.10.2012.

17 березня 2020 року з Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області надійшли матеріали виконавчого провадження №52392159.

Представник позивача Колодій Ю.Ю. в судове засідання не з`явилася, на електронну адресу суду подала клопотання про розгляд справи без її участі. Зазначила, що позов підтримує та просить задовольнити.

Представник Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду справи.

Представник АТ «ТАСКОМБАНК» в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду справи.

Суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність учасників справи, які належними чином повідомлені про судове засідання.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явились.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи, права та обов`язки сторін, суд доходить висновку, що позовні вимоги підставні та не підлягають до задоволення, з огляду на наступне.

29 вересня 2016 року державним виконавцем Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Сорокою Х.І. відкрито виконавче провадження ВП № 52392159 на підставі виконавчого листа №2-659/11, виданого 12.03.2013 Сихівським районним судом м. Львова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фольксбанк» 498624,35 грн. боргу, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого ВП № 52392159 від 29 вересня 2016 року.

24 квітня 2018 року, в рамках вказаного виконавчого провадження державним виконавцем Лесько Н.М. винесено постанови про арешт коштів боржника та арешт майна боржника. Ними накладено арешт на все належне ОСОБА_1 майно та грошові кошти в межах суми звернення стягнення. Зазначене підтверджується копіями постанов.

13 листопада 2018 року тим же державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану в порядку п.2 ч.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна).

Законодавець у частині першій статті 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною другою статті 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

Відповідно до п. 6, 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час накладення арешту) виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Згідно ч.1 ст. 56 зазначеного Закону, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Відповідно до положень Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» передбачено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Відповідно до ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їхні права чи свободи.

Частиною першою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Таким чином, за змістом наведених положень Закону, в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

За змістом ст. 59 Закону до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно.

Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Така правова позиція висловлена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18).

При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

Вказана позиція суду узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 26.09.2019 у справі №607/3894/17.

Як вбачається з позову, підставою обтяження майна позивача є постанова від 24.04.2018 року, винесена державним виконавцем Галицького відділу ДВС м.Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області в межах виконавчого провадження №52392159 з примусового виконання виконавчого листа №2-659/11 від 12.03.2013 р., що виданий Сихівським районним судом м. Львова про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в користь ПАТ «Фольксбанк» 498 624,35 грн. боргу.

При цьому, позивачка є боржником у вказаному виконавчому провадженні, тобто, згідно положень статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», є стороною виконавчого провадження.

Звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивачка обґрунтувала свої вимоги тим, що накладення арешту на майно порушує її права, як власника, захист якого передбачено статтею 41 Конституції України, статтями 317, 319, 321, 391 ЦК України.

Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні, арешт накладено державним виконавцем на її майно в порядку виконання рішення суду. За змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) майном, на яке накладено арешт і таке право позивачки ніким не оспорюється. Тому, позовна заява ОСОБА_1 про зняття арешту з майна повинна розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Аналіз норм права дають підстави суду прийти до висновку, що сторони не вірно визначили спосіб захисту порушених прав.

Згідно положень ст.ст.4, 5 ЦПК України, судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси, які суд захищає у спосіб, визначений законом або договором.

В даному випадку спір між сторонами має бути розглянутий в порядку визначеному розділом VII ЦПК України "Судовий контроль за виконанням судових рішень", шляхом оскарження дій, рішень чи бездіяльності державного виконавця.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про зняття арешту з майна не ґрунтуються на вимогах закону, внаслідок не правильно обраного способу захисту її прав, а тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області ( 79000, м. Львів, пр. Чорновола, 39, ), за участю третьої особи акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» (01032, м. Київ, вул. С. Петлюри, 30, ) про зняття арешту з майна.

Судові витрати - залишити за позивачем.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки до Львівського Апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова. Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.Є. Радченко