Справа № 454/2147/18 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/811/2202/19 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Крайник Н. П.

суддів: Шеремета Н.О., Цяцяка Р. П.

при секретарі: Цап П. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою прокуратури Львівської області на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 03 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Великомостівської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво, -

в с т а н о в и в:

24.07.2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Великомостівської міської ради, в якомупросив визнати за ним право власності на самочинне будівництво - нежитлове приміщення (магазину) загальною площею 36.6м.кв. та навісу площею 13.3м.кв. по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що на підставі договору оренди з 2008 року користується земельною ділянкою по АДРЕСА_1 . У квітні 2008 року на орендованій земельній ділянці він здійснив будівництво нежитлового приміщення (магазину). У 2011 році самочинному будівництву було присвоєно поштову адресу. Згідно висновку ОП Львівського обласного проектно-виробничого архітектурно-планувального бюро збудований ним об`єкт відповідає будівельним нормам і правилам та згідно технічного висновку обстеження будівлі магазину встановлено його відповідність вимогам надійності і безпечності експлуатації. З метою захисту свого права власності на самочинно збудоване нерухоме майно та забезпечення нормальних умов його експлуатації, змушений звернутися до суду з даним позовом.

Оскаржуваним рішення позов ОСОБА_1 до Великомостівської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право влансті на самочинне будівництво, а саме нежитлове приміщення (магазину) загальною площею 36,6 м2 та навісу 13,3 м2 по АДРЕСА_1 .

Рішення суду оскаржила прокуратура Львівської області.

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Зазначає, що відповідно до положень ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно. Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не з`ясував, чи власник земельної ділянки, на якій розташовані спірні об`єкти, надавав її у власність чи користування позивачу саме для обслуговування самовільно збудованих ними нежитлових приміщень. У матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про надання Великомостівською міською радою, як власником земельної ділянки, згоди на будівництво на наданій в оренду ОСОБА_1 земельній ділянці об`єкта нерухомого майна - нежитлового приміщення відповідно до вимог ст. 116 Земельного кодексу України. Крім того, відповідно до рішення Великомостівської міської ради № 177 від 26.04.2018 року «Про поновлення дії договору оренди земельної ділянки для обслуговування нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 « ОСОБА_1 » та договору оренди земельної ділянки від 13.05.2014 року, земельна ділянка площею 0,0050 га надавалась в оренду фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 , а не громадянину ОСОБА_1 , у зв`язку з цим вважає, що суд безпідставно мотивував своє рішення тим, що спірне будівництво здійснено ОСОБА_1 на відведеній йому земельній ділянці. Суд першої інстанції не врахував, що відповідно до вимог ст. 20 Господарського процесуального кодексу України за суб`єктним складом спір між міською радою та фізичною особою-підприємцем відноситься до юрисдикції господарських судів. Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції порушив вимоги ст. 392 ЦК України, згідно якої власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи наведене, вважає, що у позивача відсутні підстави для звернення до суду із позовом про визнання права власності, а також відсутній спір про право, оскільки права ОСОБА_1 не були порушені, а відтак, судом першої інстанції безпідставно здійснено захист не порушеного права позивача шляхом визнання права власності на самочинне будівництво. Зазначає, що матеріали справи не містять даних щодо звернення позивача до Великомостівської міської ради із заявою про оформлення права власності на збудоване нежитлове приміщення (магазин) та доДепартаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції України у Львівській області стосовно узаконення самочинно збудованого нежитлового приміщення, а також про відмову цих органів у вирішенні цього питання, у зв`язку з чим вважає висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на самочинно збудоване приміщення незаконним. Крім того, навіс площею 13,3 кв.м відповідно до положень ст.ст. 186, 381 ЦК України є приналежністю до основної речі - магазину, а тому відсутні підстави для визнання права власності на зазначене майно на підставі ст. 376 ЦК України.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник апелянта -прокуратури Львівської області - Панькевич Р.В.скаргу підтримав з підстав, наведених у ній, просив скаргу задоволити, рішення суду скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 проти скарги заперечили, просили у задоволенні скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.

Представник Великомостівської міської радив судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій просив у задоволенні скарги прокурора відмовити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частиною 3 цієї статті встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Таким чином, ст. 376 ЦК України передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 цієї статті), і встановлено випадки, коли право власності на самочинне будівництво може бути визнане за рішенням суду за особою, що здійснила самочинне будівництво, або за власником земельної ділянки.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, про що свідчить витяг з єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців №702459, копія свідоцтва платника єдиного податку, свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця НОМЕР_1.

У 2008 році позивач розпочав будівництво нежитлового приміщення (магазину) по АДРЕСА_1 , про що зведено кошторисний розрахунок вартості будівництва, який затверджено ПП ОСОБА_1 .

Із копії договору оренди землі від 13.05.2014 р. укладеного між Великомостівською міською радою та ОСОБА_1 встановлено, що останній прийняв у строкове платне користування земельну ділянку не сільськогосподарського призначення на території АДРЕСА_1 .

Згідно рішення Великомостівської міської ради №177 від 26.04.2018 р. дію договору оренди вищезазначеної земельної ділянки поновлено на 1 рік з ПП ОСОБА_1. Дія договору оренди земельної ділянки також неодноразово поновлювалася додатковими угодами, копії яких додано до матеріалів справи.

14.03.2017 р. КП ЛОР Червоноградське МБТІ виготовлено технічний паспорт на магазин, що розташований по АДРЕСА_2 у м. Великі Мости, Сокальського району .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та визнаючи за ним право власності на самочинно збудоване нерухоме майно - нежитлове приміщення (магазину) загальною площею 36,6 м2 та навісу 13,3 м2 по АДРЕСА_2 , районний суд виходив з того, що, «…враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази а також те, що право власності на нерухоме майно набувається тільки за рішенням суду та те, що позивач позбавлений можливості оформити право власності іншим чином, позов слід задовольнити».

Однак, з таким висновком суду колегія суддів не може погодитися, виходячи з наступного.

Підстави набуття права власності, встановлені ст. 328 ЦК України, згідно з якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у визначеному порядку передбаченим ч.5 ст. 26 вищевказаного Закону.

Отже, передумовою для виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомого майна є прийняття такого нерухомого майна в експлуатацію.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проектування та будівництво обєктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст. 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації;виконання підготовчих та будівельнихробіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; реєстрація права власності на обєкт містобудування.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не звертався перед початком будівництва об`єкта нерухомого майна, за отриманням відповідної дозвільної документації, передбаченої Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

У матеріалах справи відсутні докази звернення позивача у компетентні органи із заявами про узаконення самочинного будівництва та відмову таких органів в його узаконенні, що дає підстави для висновку, що спір щодо узаконення самочинного будівництва відсутній.

Суд не може підміняти собою діяльність органів Держархбудконтролю по питаннях прийняття в експлуатацію новоствореного нерухомого майна.

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що земельна ділянка за адресою АДРЕСА_2 , надавалася ОСОБА_1 під уже збудований об`єкт нерухомого майна, що передбачено ст..376 ЦК України.

З наведених мотивів, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , що не позбавляє його права на звернення до місцевих органів влади із заявою про узаконення самочинного будівництва.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу прокуратури Львівської області задоволити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 03 серпня 2018 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до Великомостівської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь прокуратури Львівської області 1152 грн. 60 коп. сплаченого за подачу апеляційної скарги судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23.03.2020 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Шеремета Н. О.

Цяцяк Р. П.