ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2640/20 Справа № 202/6028/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Індустріальний районний відділ державної міграційної служби України в місті Дніпропетровськ, Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство № 50, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської області, Дніпровська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації,-

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2015 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Індустріальний районний відділ державної міграційної служби України в місті Дніпропетровськ, Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство № 50, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської області, Дніпровська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Індустріальний районний відділ державної міграційної служби України в місті Дніпропетровськ, Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство № 50, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської області, Дніпровська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2019 року у цивільній справі №202/6028/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Індустріальний районний відділ державної міграційної служби України в місті Дніпропетровськ, Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство № 50, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської області, Дніпровська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відзивів на апеляційну ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з ордером на житлове приміщення №308 серії 01, виданим 11 квітня 1989 року виконавчим комітетом Індустріального райради народних депутатів м. Дніпропетровська, ОСОБА_1 на родину з 2 чоловік ( ОСОБА_1 - основний квартиронаймач та сина ОСОБА_3 ) надана двокімнатна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки ВАДР Управління паспортної роботи, громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС в Дніпропетровській області у вищезазначеній квартирі з 22 січня 2010 року також зареєстрований ОСОБА_2 .

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є рідними братами по батькові, та останній був зареєстрований в спірній квартирі з дозволу позивача після смерті брата, про що не заперечували сторони по справі.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України,обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В порядку ст. 15 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Факт не проживання відповідача за вказаною адресою підтверджується наданим позивачем копією акта квартального комітету від 05 червня 2015 року, затвердженого головою начальником КП ЖРЕП Індустріального району м. Дніпропетровська, згідно якого ОСОБА_2 з моменту реєстрації ніколи не проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Частиною 1 ст. 71 цього Кодексу передбачено, що за наймачем або членами його сім`ї при їх тимчасовій відсутності жиле приміщення зберігається протягом шести місяців.

За правилами ст. 71 ЖК України у справах про визнання наймача або членів сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, обов`язковим є з`ясовування причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Поважними причинами відсутності визнаються перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо.

Щодо заявлених позовних вимог позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, то в судовому засіданні встановлено, що звертаючись до суду з даним позовом в липні 2015 року позивач була основним квартиронаймачем спірної квартири та квартира була не приватизована, однак після ухвалення заочного рішення по справі відповідач був знятий з реєстрації, квартиру було приватизовано позивачем. Після приватизації квартири позивачем в період розгляду даної цивільної справи в липні 2017 року квартиру було продано ОСОБА_4 та позивач знялася з реєстрації в спірній квартирі.

Так, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна реєстраційний номер об`єкта нерухомості 101, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 2622, посвідченого 30.06.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлією Володимирівною.

Відповідно до паспорту громадянина України НОМЕР_2, виданого Індустріальним РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області 03 лютого 2010 року ОСОБА_1 з 27.07.2017 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що на час розгляду справи, позивачем не надано доказів щодо належності їй майна, на праві власності чи користуванні, а згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна датованого 06 липня 2017 року власником житла, а саме кв. АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 .

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не дав ніякої оцінки правової позиції позивача, а саме, що позов належить розглядати в рамках вимог ст.ст. 71,72 ЖК України, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює та у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2019 року - залишити без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича