РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/19016/19

Провадження № 22-ц/4815/260/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Приватне акціонерне товариство Рівнеазот,

розглянув в порядку письмового провадження в м. Рівному апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 грудня 2019 року, ухваленого в складі судді Харечка С.П., у справі № 569/19016/19,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов мотивний тим, що при звільненні з роботи йому не була виплачена заробітна плата у зв`язку з чим, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14.03.2018 року судом частково задоволено позов та стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 11761,78 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 23.09.2017 року по 16.02.2018 року включно в розмірі 16302,41 грн. Враховуючи, що повний розрахунок з ним було проведено лише 27.05.2019 рокувважає, що має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.02.2018 року по 27.05.2019 року в розмірі 50 682,74 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 грудня 2019 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем пропущений тримісячний строк звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору, а наведені ним причини пропуску не є поважними, що унеможливлює поновлення строку.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі позивач вказує на його незаконність з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що інформацію про те, що фактичний розрахунок з ним проведено 27 травня 2019, він дізнався лише 17 вересня 2019 року з листа ПАТ "Банк Кліринговий дім" за № 01-02/2710 від 13 вересня 2019 року.

Покликається на те, що при ухваленні рішення судом не було враховано, що в квітні 2018 року він виїхав на постійне місце проживання за кордон в США, а також те, що зарплатна картка закінчила свою дію у листопаді 2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу, ПрАТ «Рівнеазот» вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Рівнеазот».

Наказом № 2591-ВК від 19 вересня 2017 року позивач звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

При звільненні позивача з роботи йому не було виплачено заробітну плату в розмірі 11761,78 грн.

Рішенням Рівненського міського суду від 14 березня 2018 року стягнуто з ПрАТ «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 11 761,78 грн. без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 23.09.2017 року по 16.02.2018 року включно в розмірі 16302,41 грн. без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів.

Згідно п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно з якими непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу викладено такий правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (пункт 1 резолютивної частини рішення).

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Установлено, що повний розрахунок із позивачем був проведений лише 27 травня 2019 року шляхом перерахування йому коштів на картковий рахунок на підставі платіжного доручення № 5105, однак із позовом до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 17.02.2019 по 27.05.2019 року звернувся 07 жовтня 2019 року, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду.

Доводи апеляційної скарги проте, що про наявність перерахованих коштів на його рахунку йому стало відомо лише 19 вересня 2019, а тому строк звернення до суду ним не пропущено апеляційним судом відхиляються з таких підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1, 3 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відкриття виконавчого провадження стала особиста заява ОСОБА_1 про примусове виконання рішення від 16.07.2018 року в якій стягувач вказав і номер рахунку для перерахування коштів (а.с.58).

Покликання позивача в апеляційній скарзі, на те, що зарплатна картка закінчила свою дію у листопаді, не заслуговують на увагу, оскільки будучи користувачем картки він не вжив жодних заходів для продовження її дії.

Крім того, в матеріалах справи наявний лист ПАТ АБ «Кліринговий Дім» від 13.11.2019 року за № 01-02/3454 відповідно до якого поточний рахунок до якого відкривалася картка № НОМЕР_1 не закритий, на ньому продовжують обліковуватися присуджені у справі № 569/2365/18 кошти.

Таким чином, позивач або його представник повинні були дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, проте ні позивач ні його представник не цікавились ходом виконання судового рішення та рухом коштів на особистому рахунку стягувача.

Будь-яких достовірних та переконливих доказів на підтвердження того, що йому не було відомо про існування виконавчого провадження та виконання судового рішення про стягнення коштів позивачем суду не надано.

У зв`язку з наведеними обставинами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що причини пропуску тримісячного строку на звернення до суду не є поважними.

Європейський суд з прав людини в справі GRAFESCOLO S.R.L. проти Республіки Молдова, №36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу.

У відповідності до вимог ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оскільки позивач не навів поважних причин пропуску строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, не надав належних та допустимих доказів того, що у нього існували об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення з позовом до суду у строк, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України апеляційний суд дійшов висновку, що місцевим судом підставно відмовлено в задоволенні позову.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими.

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року, заява № 3236/03).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 та ч.13ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 368, 369, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Троянчука ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 19 березня 2020 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.