Постанова

Іменем України

04 березня 2020 року

м. Київ

справа № 201/11719/16-ц

провадження № 61-22269св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Петрова Є. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Посунся Н. Є., Баранніка О. П., Пономарь З. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом(далі - Закон України № 460-IX).

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права власності, визнання права власності, стягнення компенсації.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 належить на праві власності 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 - 1/3 вказаної квартири.

Між сторонами існує конфлікт щодо користування зазначеною квартирою. Так, рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська

від 09 вересня 2015 року в справі № 201/8091/15-ц, яке набрало законної сили, зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди для ОСОБА_1 в користуванні вказаним житлом шляхом вселення до цієї квартири.

Позивач вважає, що спільне мешкання з відповідачем в одній квартирі неможливе, виділення йому окремо частки в натурі неможливо, ця частка останнього у спірному житлі незначна, тому можливо припинити право власності на вказану частку з виплатою компенсації.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила: припинити право власності ОСОБА_2 на 1/3 частину квартири

АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на 1/3 частину цієї квартири; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/3 частини вказаної квартири у розмірі 159 916 грн, яка знаходиться на депозитному рахунку суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року (в складі судді Антонюка О. А.) в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не має іншого постійного житла, крім спірної квартири. Відповідач тривалий час проживає у цій квартирі та був там зареєстрований, а позивач не проживала у вказаній квартирі та вселилася до неї лише на підставі рішення суду. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою після виконання рішення суду про вселення останньої.

Позбавлення ОСОБА_1 права власності на житло - 1/3 частини АДРЕСА_1 , завдасть йому істотної шкоди.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня

2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Припинено право власності ОСОБА_2 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/3 частини вказаної квартири у розмірі 159 916 грн, яка знаходиться на депозитному рахунку суду.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі

3 178,17 грн.

Враховуючи, що у порівнянні з часткою позивача, частка відповідача є незначною, не може бути виділена в натурі, спірне майно є неподільним, спільне володіння і користування є неможливим, то припинення права ОСОБА_2 на 1/3 частину в спірній квартирі не завдасть істотної шкоди, оскільки грошова компенсація йому буде виплачена.

Отже, посилання відповідача на проживання з ним його родини є безпідставним, оскільки незалежно від кількості членів сім`ї, стану їх здоров`я, розмір частки ОСОБА_2 у власності складає 1/3, тому саме він має бути зацікавленим у позитивному вирішенні спірних питань, проте всі його дії свідчать про небажання вирішувати житловий спір.

Твердження відповідача, що будинок, на наявність якого посилається позивач, та який пропонується як подальше місце проживання, непридатний для проживання, перебуває в аварійному стані, апеляційний суд не прийняв до уваги як заперечення відповідача на позов та дійшов висновку, що вказаний факт свідчить про те, що цей будинок із великою площею земельної ділянки (0,25 га) може бути реальним об`єктом продажу з отриманням відповідачем відповідної грошової суми. Більш того, відповідач надав суду попередній договір купівлі-продажу, підтверджуючи, що він має намір продати вказане майно за 130 000 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач тривалий час проживає у спірній квартирі, іншого придатного для проживання житла не має, а відповідач не проживає у спірній квартирі, 2/3 частин якої отримала у дар від ОСОБА_3 , яка також проживає у цьому помешканні. ОСОБА_1 зобов`язалася доглядати ОСОБА_3 , проте після отримання у власність частини квартири намагається виселити з цього житла інших мешканців.

Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача народилася дочка, яка також проживає у квартирі АДРЕСА_1 , проте апеляційний суд відмовився приймати докази на підтвердження цих обставин, фактично виселивши малолітню дитину з її батьками на вулицю. Відповідач не чинить перешкоди позивачці в проживанні в цій квартирі, проте відповідач жодного дня там не проживала. Крім того, частка відповідача не є незначною.

Апеляційний суд встановив, що позивач пропонувала відповідачу однокімнатну квартиру замість належної йому частки у квартирі АДРЕСА_1 , проте у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження вказаних обставин, тому рішення суду апеляційної інстанції ґрунтується на припущеннях.

Доводи інших учасників справи

ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

19 вересня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 та її рідний дядько ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 належить 2/3 частини зазначеної квартири на підставі договору дарування від 30 січня 2014 року, а ОСОБА_2 - 1/3 частина цієї квартири на підставі свідоцтва про право власності на майно, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 04 лютого

1994 року.

Згідно з технічним паспортом, складеним Дніпропетровським міським бюро технічної інвентаризації в 1994 році, спірна квартира має загальну площу 62,1 кв. м, жилу площу - 43,8 кв. м та складається з трьох кімнат площею 12,7 кв. м, 17,7 кв. м та 13,4 кв. м, кухні - 7,5 кв. м, ванної кімнати -

2,1 кв. м, вбиральні - 1,1 кв. м, коридору - 4,8 кв. м, вбудованої шафи -

0,3 кв. м. Квартира обладнана балконом та лоджією.

Відповідно до поданого позивачем звіту про оцінку майна станом

на 09 серпня 2016 року ринкова вартість 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 складає 159 916 грн. Позивачка внесла на депозитний рахунок суду зазначену суму.

Встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 09 вересня 2015 року в справі № 201/8091/15-ц, яке набрало законної сили, зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди для ОСОБА_1 в користуванні вказаним житлом шляхом вселення до цієї квартири.

Згідно з копією паспорта ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 10 квітня 1981 року.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 на праві власності належить домоволодіння і земельна ділянка площею 0,25 га на

АДРЕСА_2 . Його дружина також має у власності 1/3 частину іншої квартири на тому ж масиві «Перемога».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно із статтею 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Такі висновки узгоджуються з правовими позиціями, висловленими у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року

№ 6-37цс13, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180цс18).

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказувала, що між сторонами постійно існують суперечки та конфліктні ситуації щодо користування житлом, а припинення права власності відповідача на 1/3 частину спірної квартири не завдасть істотної шкоди інтересам останнього та членам його сім`ї.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_2 вказував, що він тривалий час проживає у спірному помешканні з дружиною, її неповнолітньою дитиною та матір`ю, яка потребує сторонньої допомоги, а позбавлення відповідача права власності завдасть істотної шкоди, оскільки вказані особи залишаться на вулиці без житла. Частка відповідача не є незначною, її можна виділити в натурі, а будинок, на який посилається позивач, як на можливе місце проживання відповідача, знаходиться в аварійному стані та не придатний для проживання.

Доводи позивача про неможливість виділення належних відповідачу часток у натурі в окреме жиле приміщення не є безумовною підставою для примусового припинення права власності останнього на частину належної сторонам спірної квартири.

Як вказано вище, припинення права власності власника на відповідну частку майна допускається лише за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам особи, тобто завдана внаслідок припинення права шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано встановив істотність шкоди, яка може бути завдана відповідачу внаслідок припинення його права власності на частку у спільному майні.

Разом з тим, укладений 12 квітня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 попередній договір про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, за наявності обґрунтованих заперечень відповідача про те, що будинок на АДРЕСА_2 перебуває в аварійному стані та не придатний для проживання, не може підтверджувати доводи позивача про наявність у ОСОБА_2 іншого житла, в якому він разом зі своєю сім`єю зможе проживати у разі задоволення позову в цій справі.

Суд першої інстанції правильно встановив, що у відповідача немає іншого можливого для проживання приміщення (житла), крім 1/3 частини у спільній квартирі, і це є єдиною житловою нерухомістю, в якій він проживає разом зі своєю сім`єю. Позивач не довела належними та допустимими доказами наявність іншого приміщення, в якому відповідач може проживати разом зі своєю сім`єю.

Крім того, позивач у цій квартирі не проживає та не зареєстрована. Саме по собі посилання одного із співвласників на неможливість спільно проживати у квартирі з іншим співвласником не можуть бути безумовною підставою для прийняття рішення про припинення права власника на частку у спірному майні.

Відмовляючи у позові, місцевий суд виходив із встановлених обставин, взяв до уваги інтереси обох сторін щодо володіння та користування належними їм частками квартири та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, для припинення права відповідача на частку у спільному майні.

Апеляційний суд переоцінив частково зібрані у справі докази, не навів вмотивованих підстав відсутності завданої істотної шкоди відповідачу, позбавивши його житла.

Доводи позивача, що земельна ділянка та будинок на

АДРЕСА_2 , які належать відповідачу на праві власності, можуть бути продані

за 130 000 грн, не є визначальними для вирішення позову, оскільки істотність порушених прав відповідача, у зв`язку з позбавленням права власності останнього, не пов`язане з наявністю у нього іншого житла, а свідчить про наявність чи відсутність порушеного права на повагу до його житла, особливо у разі, коли воно є його та членів його сім`ї постійним місцем проживання.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Позбавивши права власності відповідача на майно, суд апеляційної інстанції не забезпечив справедливий баланс інтересів обох сторін, не надав належної оцінки, чи є виправданим (необхідним) втручання у право відповідача на майно за встановлених судами обставин, чи дотримано справедливого балансу щодо компенсації відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відтак, якщо врахувати, що позивач діє з метою задоволення власних інтересів, а відповідач разом зі своєю сім`єю, у разі задоволення позову, втратить своє єдине місце проживання, в якому проживає тривалий час, то пропорційність цій меті - позбавлення останнього права власності

на 1/3 частину спірної квартири, викликає обґрунтовані сумніви та заперечення.

Разом з тим, за встановлених судами обставин втручання у право власності відповідача на майно не є виправданим (необхідним) відповідно до

статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд першої інстанції, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності та надавши їм правову оцінку, дійшов обґрунтованого та правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Посилання відповідача на відсутність у матеріалах справи ринкової вартості спірної квартири (підтвердженням її розміру є лише поданий позивачем звіт про оцінку майна) є безпідставним в силу принципу диспозитивності судового процесу (стаття 13 ЦПК України). Однак вказані доводи не виплинули на правильність рішення суду першої інстанції, який повно та всебічно дослідив усі обставини справи, встановивши при цьому з посиланням на норми права відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд всупереч нормам процесуального права помилково залишив поза увагою встановлені судом першої інстанції обставини, не навів вмотивованих обґрунтувань на спростування встановлених судом першої інстанції обставин та досліджених доказів, не врахував указані вище норми матеріального права, тому дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, а тому вказане рішення на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня

2017 року скасувати, рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

Є. В. Петров

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська