Справа № 206/7065/19
Провадження № 2/206/335/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2020 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Гергіль Ю.І.

представника позивача Кузьміної Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа: Восьма дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності у порядку спадкування, -

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача.

Позивач звернулася до суду з позовною заявою про визнання права власності у порядку спадкування, в якій зазначила, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності: ОСОБА_2 57/100 та 15/100 частин, ОСОБА_3 ј частина. Земельна ділянка, на якій розташована частина житлового будинку, належить ОСОБА_2 на праві власності площею 0, 0347 га. та на праві постійного користування площею 0,0450 га. ІНФОРМАЦІЯ_1 мати позивача, ОСОБА_2 померла, ще за життя ОСОБА_2 склала на користь позивача та її брата ОСОБА_2 заповіт. Брат позивача, ОСОБА_2 , у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини, відмовився від спадщини на користь позивача ОСОБА_1 , про що надав відповідну заяву до державного нотаріуса за місцем відкриття спадкової справи. Для оформлення спадкових прав та отримування свідоцтва про право на спадщину в цілому на житловий будинок, позивач звернулася до нотаріуса, але нотаріус відмовила їй у вчиненні нотаріальної дії. 25.11.2002 ј частина житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить гр. ОСОБА_3 повністю згоріла. Після пожежі і по сьогодення, дану ј частину домоволодіння ніхто не відбудовував. В 2006 році КП «ДМБТІ» ДОР було проведено технічну інвентаризацію та встановлено, що частина домоволодіння, яка належала ОСОБА_3 , у тому числі квартира АДРЕСА_2 , згоріла. В зв`язку із вищевикладеним, позивач на підставі ст. ст. 328, 1216, 1217, 1218, 1220 ЦК України та ст. 315 ЦПК України просила визнати ј частину житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 знищеною та анулювати свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.11.1978, виданого Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстр № 2119, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 24 за реєстровим № 134 та визнати за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування в цілому на житловий будинок АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 2-4).

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, у задоволенні позову просив відмовити (а.с. 90).

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

26.12.2019 позивач звернулася до суду із позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування (а.с. 2-4).

27.12.2019 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 27.01.2020, витребувано з Восьмої Дніпровської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 38).

20.01.2020 на адресу суду від Восьмої Дніпровської державної нотаріальної контори надійшла спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та заява про розгляд справи без участі представника державної нотаріальної контори (а.с. 41-82).

27.01.2020 судове засідання було відкладено на 25.02.2020 у зв`язку із неявкою відповідача (а.с. 83).

25.02.2020 судом закінчено підготовчі дії, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 06.03.2020 (а.с. 90)

06.03.2020 до канцелярії суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі (а.с. 93).

06.03.2020 судове засідання було відкладено на 09.04.2020 у зв`язку з неявкою сторін у судове засідання (а.с. 94).

09.04.2020 судом заслухано вступне слово представника позивача, з`ясовано обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень та досліджено докази, якими вони обґрунтовуються (а.с. 98-99).

09.04.2020 проголошено вступну та резолютивну частини рішення (а.с. 100).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Житловий будинок АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 - 57/100 частин на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.10.2000, виданого Восьмою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстр № 2-214 зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 526 за реєстровим № 84; 15/100 частин на підставі договору купівлі-продажу від 23.07.1996, посвідченого Державним нотаріусом Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, реєстр 2-1546, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 526 за реєстровим № 84, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом НОМЕР_1 , копією договору купівлі продажу від 23.07.1996 та копією відповіді КП «ДМБТІ» ДОР від 10.06.2019 № 8417 (а.с. 7-10, 80).

ОСОБА_4 на праві приватної власності належить 1/4 частина житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.11.1978, виданого Восьмою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстр № 2119, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 24 за реєстровим № 134, що підтверджується копією відповіді КП «ДМБТІ» ДОР від 10.06.2019 № 8417 (а.с. 10, 80).

У копії акту від 02.04.2007 року, складеного В.о. начальника відділу № 9 ОСОБА_5 зазначено, що у зв`язку з тим, що частина домоволодіння АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16.11.1978, згоріла та домоволодіння фактично належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 23.07.1996 та свідоцтва про право на спадщину від 31.10.2000 (72/100) у цілому, необхідно анулювати правовстановлюючі документи на частину домоволодіння, яка числиться за ОСОБА_4 та визнати право власності за ОСОБА_2 на домоволодіння АДРЕСА_1 у цілому (а.с. 11, 81).

ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0347 га., яка розташована на території АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.10.2000 № 2-2145, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 , виданого 04.01.2004 та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 28.05.2019 (а.с. 12-13, 64-65).

ОСОБА_2 має право постійного користування земельною ділянкою площею 0,0450 га., яка розташована на території АДРЕСА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 16.07.1998 № 1349, що підтверджується копією державного акта про право постійного користування землею серія ДП Д* N013541 НОМЕР_3 (а.с. 14, 66).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 82 роки, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 (а.с. 15, 47).

14.01.1984 ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_7 » у зв`язку із укладенням шлюбу з ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 (а.с. 16, 62).

ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 (а.с. 16, 62).

ОСОБА_2 склала на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заповіт, відповідно до якого, заповідала в рівні частках належний їй житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією заповіту НОМЕР_7 та копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 29040167 (а.с. 17, 18, 57).

18.01.2019 Восьмою ДДНК була заведена спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 54816757 (а.с. 19).

Згідно копії постанови державного нотаріуса Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори Хорішко О.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23.10.2019 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про на спадщину за законом після смерті матері, ОСОБА_2 , 1936 р.н. на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в цілому, у зв`язку з тим, що згідно поданих ОСОБА_1 нотаріусу правовстановлюючих документів вбачається, що її матері, ОСОБА_2 , належало (57/100 +15/100) = 72/100 частин житлового будинку, а інша частина житлового будинку належить ОСОБА_4 (а.с. 20, 82).

Згідно копій технічних паспортів на житловий будинок індивідуального житлового фонду, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на 57/ АДРЕСА_3 та 15/100 часток від 11.08.2000 та 17.02.2006 встановлено, що площа будинку була зменшена з 83,2 кв.м. до 47,3 кв.м.

Судом також було встановлено, що за результатами технічної інвентаризації житлового будинку АДРЕСА_1 від 17.02.2006, частина житлового будинику, а саме квартира АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 23.07.1996 була частково змінена, а саме кухня та житлова кімната площами 7,8 кв. м. та 8,3 кв.м. відсутні (а.с. 22-30).

06.05.2007 Самарською районною у місті Дніпропетровську радою було відмовлено ОСОБА_2 в оформленні правовстановлюючих документів в порядку ст. 376 ЦК України, оскільки у технічному паспорті на житловий будинок по АДРЕСА_1 , співвласником 28/100 частин домоволодіння є померла ОСОБА_4 , тому перехід права власності на цю частину домоволодіння має відбуватись у порядку спадкування (а.с. 31).

Ринкова вартість житлового будинку (А-1) загальною площею 47,3 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 становить 231735 грн. (а.с. 33).

18.01.2019 ОСОБА_1 звернулася до Восьмої ДДНК із заявою про прийняття спадщини за законом та заповітом після смерті ОСОБА_2 (а.с. 42).

22.01.2019 ОСОБА_2 відмовився від прийняття належної йому частки у спадщині за законом та заповітом, що залишилась після смерті його матері ОСОБА_2 на користь її дочки ОСОБА_1 (а.с. 43).

23.10.2019 ОСОБА_1 звернулася до Восьмої ДДНК із заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 54).

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.10.2019 ОСОБА_1 успадкувала після смерті ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0347 га. у межах згідно планом, що розташована на території АДРЕСА_1 (а.с. 77).

23.10.2019 ОСОБА_1 звернулася до Восьмої ДДНК із заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в цілому (а.с. 79).

ІV. Докази, відхилені судом та мотиви їх відхилення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Частинами 1, 2, 3 ст. 83 ЦПК України передбачено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Крім того, ч.ч. 2, 4, 5 ст. 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Порядок засвідчення копій документів визначений пунктом 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики № 55 від 07.04.2003 «ДСТУ 4163-2003», відповідно до якого відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Оскільки під засвідченням копії документа слід розуміти саме засвідчення відповідності копії оригіналу відповідного документа, відсутність на копії напису про її засвідчення «Згідно з оригіналом» чи в іншому словесному виразі дає підстави вважати її такою, що не посвідчена в установленому порядку.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів КАС у постанові від 08.05.2019 (справа № 160/7887/18).

Натомість, позивачем було долучено до позовної заяви копію акта про пожежу від 25.11.2002 (а.с. 21) та копію відповіді Самарського відділу реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції від 15.12.2006 (а.с. 32), які не засвідчені належним чином, у зв`язку із чим суд відхиляє ці докази.

До того ж, акт про пожежу не містить відомостей, що частина житлового будинку АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 повністю згоріла, а навпаки містить відомості, що внаслідок пожежі було знищено лише покрівлю та на момент прибуття пожежних горів лише дах буднику, а тому наданий позивачем документ не може вважатися належним, оскільки не містить відомостей, які б підтверджували обставини, викладені у позовній заяві щодо знищення частки будинку, що належала саме ОСОБА_4

V. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до роз`яснень, викладених в узагальненні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Відповідно до ст.ст. 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1234 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Статтями 1269-1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Частиною 1 статті 1274 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, на яку посилається позивач, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 по справі № 161/853/19, перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умови заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу.

Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.

Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.

На думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.09.2019 по справі № 917/1739/17.

Так, позивач просить визнати ј частину житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 знищеною та анулювати свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.11.1978, виданого Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстр № 2119, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 24 за реєстровим № 134 та визнати за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування в цілому на житловий будинок АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Статтею 49 Закону України «Про нотаріат» визначено порядок підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальної дії, серед яких: вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

При цьому, в пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину (яка повинна бути у вигляді саме постанови, згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказ Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5).

Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Як зазначив ВССУ в листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при розгляді справ про спадкування, слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі.

До того ж, відповідно до ст. 328 ЦК України, особи вправі набути право власності на підставах, що не заборонені законом і згідно зі ст. 392 ЦК України, можуть звертатись до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності.

Отже, позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно п. 3, 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві. При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права та позовні вимоги, які позивач просить задовольнити не відповідають обставин, встановленим судом, оскільки позивач в порядку спадкування не може набути прав власності на ј частку житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 », а тому і відповідно не може набути права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в цілому, оскільки ОСОБА_1 , згідно наданих суду доказів не є спадкоємцем ОСОБА_3 та належних доказів, що ОСОБА_3 » померла та після неї відкрилася спадщина також позивачем надано не було, визнання права власності в даному випадку повинно відбуватися в іншому порядку.

До того ж, суд звертає увагу, що позивач не звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину у частці, яка належала спадкодавцю та передчасно звернулася як до нотаріуса так згодом і до суду із позовними вимогами про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_2 в цілому, а не на конкретну частку, яку позивач мала б успадкувати після смерті своєї матері ОСОБА_2 , що в даному випадку свідчить також про неналежний спосіб захисту свого, на думку позивача порушеного права.

Також, слід звернути увагу на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.01.2020 по справі № 708/254/18, в якій зазначено наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом частин 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8).

Відповідно до ч. 1ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Згідно з положеннями статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Аналіз зазначених норми дає підстави дійти висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статі 349 ЦК Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Тобто, визнання майна знищеним є правом його власника.

Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності на інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав,їх виникнення,перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно п. 75 Постанови КМУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25 грудня 2015 р. № 1127 для державної реєстрації припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва у зв`язку з його знищенням подаються: 1) документ, відповідно до якого підтверджується факт такого знищення; 2) документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав або коли такі документи було знищено одночасно із знищенням такого об`єкта).

Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.

Однак, долучена до позовної заяви копія акту від 02.04.2007 року, складеного В.о. начальника відділу № 9 ОСОБА_5 не може бути належним та достовірним доказом на підтвердження обставин знищення частки житлового будинку, що належить ОСОБА_4 .

Необхідно зазначити, що ні ОСОБА_4 , ні спадкоємці за законом після її смерті, у встановленому законом порядку не були позбавлені права власності на свої частки домоволодіння, і з заявами до відповідних органів про внесення змін до державного реєстру щодо припинення їх права власності на належне їм майно не зверталися.

Однак, позивач не просить припинити право власності на ј частку житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 у зв`язку із її знищенням відповідно до ст. 349 ЦК України, а просить визнати ј частку житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 знищеною та анулювати свідоцтво про право на спадщину без належного на те обґрунтування, обравши невірний спосіб захисту.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Також, суд звертає увагу, що на момент пожежі, на яку посилається позивач у своїй заяві, яка сталася 25.11.2002 данні правовідносини регулювалися ЦК УРСР, в якому не було взагалі передбачено такий захист порушеного права, як припинення права власності.

Порядок припинення права власності регулювався на той момент Тимчасовим Положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 775 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 року за № 157/6445.

Відповідно до п. 4.2. Положення, Розділ Реєстру прав та реєстраційна справа закриваються на підставі рішення реєстратора прав у разі знищення нерухомого майна.

З приводу позовної вимоги щодо анулювання свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.11.1978, виданого Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстр № 2119, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 24 за реєстровим № 134, то слід зазначити, що відповідно до ч. 6 ст. 177 ЦПК України до заяви про визнання акта чи договору недійсним додається також копія (або оригінал) оспорюваного акта чи договору або засвідчений витяг з нього, а у разі відсутності акта чи договору у позивача - клопотання про його витребовування, однак позивач та її представник копію або оригінал цього свідоцтва суду не надали, з клопотанням про його витребування не зверталися.

До того ж слід звернути увагу що, спадкодавець ОСОБА_2 за життя не оформила у встановленому законом порядку право власності на житловий будинок в цілому, не вирішила питання щодо зміни часток у зв`язку із знищенням ј частки, яка належала ОСОБА_4 , а отже спадкодавець не набула права власності на житловий будинок в цілому і до спадкоємця ОСОБА_1 може перейти лише визначені майнові права, після прийняття яких вона може здійснити дії необхідні для набуття права власності на будинок в цілому, а отже підстав для визнання права власності на житловий будинок за ОСОБА_1 в цілому у суду не має.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 18.03.2019 по справі № 343/1048/17.

До того ж, позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що знищена частка житлового будинку АДРЕСА_1 належить саме ОСОБА_3 , і не надано взагалі жодних доказів, що саме її частка будинку була знищена.

До цього ж, у свідоцтві про право на спадщину за законом НОМЕР_1 (а.с. 7) не зазначено, яка саме частка в натурі житлового будинку АДРЕСА_1 перейшла у власність ОСОБА_2 .

Також, слід звернути увагу, що згідно доказів, які були надані позивачем до позовної заяви, ј частка житлового будинку АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 , а не ОСОБА_3 , як зазначає позивач у своєму позові.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

Так, суд приходить до висновку, що позивачем визначено відповідачем по справі Дніпровську міську раду невірно, оскільки ј частка житлового будинку АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 і саме вона повинна виступати відповідачем по даній справі або її спадкоємці у випадку її смерті, так як позовні вимоги безпосередньо стосуються майнових прав ОСОБА_4 або її спадкоємців, а відтак позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є однією з підстав для відмови в задоволені такого позову.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009.

До того ж, слід звернути увагу, що позивач не надала жодного належного доказу (дивитися Розділ IV даного рішення) або клопотання про витребування доказів, що ОСОБА_4 померла і доказів, що після її смерті спадкоємці вступили або не вступили у спадщину, щоб можна було ставити питання про належність Дніпровської міської ради у якості відповідача. Також, позивач та представник позивача не зверталися до суду із клопотанням про витребування таких доказів для підтвердження цих обставин.

Також, слід звернути увагу, що позивачем та його представником надано технічні паспорти на житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 11.08.2000 та 17.02.2006, повного звіту про оцінку майна або технічного паспорту, який би відображав актуальну експлікацію об`єкту нерухомості на час звернення до суду надано не було, а враховуючи, що 06.04.2007 Самарською районною у місті Дніпропетровську радою було відмовлено ОСОБА_2 в оформленні правовстановлюючих документів в порядку ст. 376 ЦК України (самочинне будівництво), в суду наявні сумніви з приводу обставин, викладених позивачем у позовній заяві, так як визнати право власності позивач просить на житловий будинок АДРЕСА_1 в цілому без зазначення площі та з чого саме складається цей будинок (експлікація) і тому задоволення позовних вимог в такій редакції може призвести до фактичного визнання права власності на новозбудований об`єкт нерухомості, для чого передбачений інший порядок, про що позивач фактично не просить та що буде суперечити меті та принципам цивільного судочинства.

Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що, відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, вислухавши доводи та пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що у задоволенні позову відмолено повністю, судовий збір необхідно покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 16, 29, 328, 392, 1216-1221, 1237, 1238, 1241, 1268-1270, 1274, 1296 ЦК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 175, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_8 ) до Дніпровської міської ради (місцезнаходження: м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, 75, ЄРДПОУ 26510514), третя особа: Восьма дніпровська державна нотаріальна контора (місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Космонавта Волкова, 3, ) про визнання права власності у порядку спадкування - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 17.04.2020.

Головуючий суддя: К.С. Маштак