22-ц/804/1154/20
221/4956/19

Єдиний унікальний номер 221/4956/19
Номер провадження 22-ц/804/1154/20
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

18 березня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Лопатіної М.Ю., Принцевської В.П.,

за участю секретаря Сидельнікової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача Денисова Миколи Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 14 січня 2020 року у складі судді Безрук Т.В., по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

02 липня 2019 року позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного Договору № б/н від 19.09.2011 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 15000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, однак його своєчасне погашення разом з відсотками та іншими платежами відповідно до умов договору відповідач не здійснив, внаслідок зазначеного станом на 31.05.2019 року має заборгованість у сумі 730613,07 гривень, яка складається з заборгованості: за кредитом у сумі 15278,48 гривень, по процентам за користування кредитом у сумі 711635,74 гривень, за пенею та комісією у сумі 3698,85 гривень. Оскільки кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 122954,55 гривень за кредитним договором, яка складається з заборгованості: за кредитом в сумі 15278,48 гривень, та заборгованості за відсотками за користування кредитом з 19.09.2011 року по 28.03.2017 року в сумі 107676,07 гривень, та судові витрати в сумі 1921,00 гривень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 14 січня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 15278,48грн. Вирішено питання щодо судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а строк виконання такого зобов`язання, який не встановлено, починається з моменту пред`явлення відповідної вимоги, тому позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог, щодо стягнення відсотків, суд першої інстанції виходив з того, що у анкеті-заяві позичальника підписаній сторонами 19.09.2011 року, не міститься даних про предмет договору, а саме які банківські послуги банком надавалися відповідачу, не зазначено термін дії кредитної картки, відсутні відомості щодо процентної ставки. (а.с.8)

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, доводи та заперечення щодо неї

Не погодившись з даним рішенням, представник відповідача Денисов М.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити та застосувати наслідки спливу позовної давності.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено факт надання відповідачу заявленої суми кредитних коштів. Наданий банком розрахунок заборгованості, не містить даних про фактичний момент надання та обсягу кредиту, а також нараховані відсотки, штрафні санкції тощо помісячно. Такий розрахунок не підтверджує існування боргу, оскільки він не є первинним обліковим бухгалтерським документом, та не може підтверджувати існування тих чи інших фінансових операцій. Суд першої інстанції проігнорував сплив строку позовної давності, про застосування наслідків якого просив відповідач.

Відповідач ОСОБА_1 та представники сторін в суд апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи попереджені належним чином.

Від представника позивача Шишелової Н.В. надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутність, з метою виконання постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 щодо запобігання поширенню короно вірусу COVID-19. В письмових заперечення на апеляційну скаргу представник позивача зазначила, що клопотання відповідача про застосування наслідків позовної давності безпідставне, так як перебіг позовної давності починається зі спливом останнього дня місяця дії картки. Відповідач отримував декілька карток, термін дії останньої картки закінчився 31 липня 2016 року, а позивач звернувся до суду 02.07.2019 року, тобто в межах строку позовної давності. Отримання відповідачем грошових коштів підтверджено його виконанням укладеного договору, шляхом користування кредитними коштами, про що міститься інформація в Виписці по рахунку, де фіксуються фінансові операції та служить підставою для записів у регістрах бухобліку, яка є первинним документом. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає в повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.

Відповідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом, та судових витрат ніким не оскаржується, тому в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Звертаючись до суду із позовом, АТ КБ «ПриватБанк» надало копію Анкети - Заяви від 19.09.2011 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», яка підписана відповідачем, Витяг з тарифів обслуговування кредитних карток про умови кредитування з використанням платіжної картки, а також розрахунок заборгованості.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач отримав кредитні кошти від АТ КБ «ПриватБанк», та здійснював їх часткове повернення, що вказує на наявність між сторонами та виконання ними кредитних правовідносин.

Вказані обставини стали підставою для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту в сумі 15278,48 грн.

З Анкети-Заяви не вбачається який вид картки та розмір відсотків погодили між собою сторони.

Фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а тому позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Заявляючи вимоги про стягнення з відповідача відсотків позивач посилався на Тарифи, Умови та правила надання банківських послуг в «ПриватБанку». Проте перелічені докази, суд першої інстанції не прийняв до уваги внаслідок відсутності підтверджень, що саме ці Тарифи та Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору та, що саме їх мав на увазі відповідач, підписуючи Анкету-Заяву позичальника.

Зазначені обставини стали підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по нарахованих відсотках.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В якості підтвердження укладення кредитного договору з відповідачем, позивач надав копію анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписану відповідачем 19.09.2011 року, витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», розрахунок заборгованості за договором №б/н від 19.09.2011 року, станом на 31.05.2019 року, Витяг з умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та ксерокопію паспорту боржника.

Формою договору між сторонами є анкета-заява (а.с.8), яку відповідач підписав, та погодився з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, запропонованими банком Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами, складає між позичальником і банком договір про надання банківських послуг. У заяві також зазначено, що умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті банку, і відповідач зобов`язався виконувати вимоги умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті банку.

За таких обставин колегія суддів вважає, що підписана відповідачем заява, свідчать про його обізнаність щодо умов кредитування та узгодження з нею саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а відтак становлять кредитний договір, який має виконуватись.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано жодних доказів отримання відповідачем кредитної картки, як і доказів того, коли саме, в якій спосіб та у якій сумі він розпорядився грошовими коштами позивача непереконливі.

З матеріалів справи, а саме з розрахунку заборгованості за договором, укладеним між сторонами та інформації про рух коштів по кредитному рахунку, відкритому відповідачу, вбачається, що він активно користувався кредитними коштами.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем пропущено строк позовної давності не відповідає обставинам справи, а саме позивач звернувся до суду 02.07.2019 року, а термін дії останньої картки, виданої відповідачу, закінчився 31 липня 2016 року.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За вказаних обставин доводи представника відповідача про незаконність судового рішення є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, представником відповідача не надано.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови виготовлено 20 березня 2020 року.

Керуючись ст. ст. 374, 375,381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника відповідача Денисова ОСОБА_2 Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 14 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав передбачених ст.389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді М.Ю. Лопатіна

В.П. Принцевська