Ухвала

20 березня 2020 року

м. Київ

справа № 361/6780/19

провадження № 61-5111ск20

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року в справі за скаргою боржника ОСОБА_1 на рішення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова Михайла Андрійовича у виконавчому провадженні № 59235538, стягувач публічне акціонерне товариство «Укргазбанк», про визнання неправомірною постанови про опис та арешт майна боржника, скасування арешту нерухомого майна, про визнання неправомірною постанови про призначення суб`єкта оціночної діяльності, зобов`язання приватного виконавця поновити порушені права,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М. А., в якій просила: визнати неправомірною постанову від 13 червня 2019 року про опис та арешт майна боржника, винесену приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Корольовим М. А. у виконавчому провадженні № 59235538; зобов`язати приватного виконавця скасувати арешт нерухомого майна - будинку і земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати неправомірною постанову від 04 липня 2019 року про призначення суб`єкта оціночної діяльності, винесену приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Корольовим М. А. у виконавчому провадженні № 59235538; зобов`язати приватного виконавця усунути порушення та поновити порушені права боржника.

Скаргу обґрунтовувала тим, що постанова про накладення арешту і опису належного боржнику будинку суперечить закону, яким встановлено мораторій на звернення стягнення на житло, яке використовується як постійне місце проживання за умови, що у позичальника відсутнє інше житло, тому приватний виконавець не мав права накладати арешт на таке житло, оскільки арештований і описаний у оскаржуваній постанові будинок є єдиним житлом боржника. Вказана постанова на думку скаржника неправомірна і тому, що виконавець не мав доступу до вказаного будинку, тому об`єктивно не міг його описати. Вважала, що перш ніж описати і арештовувати будинок, виконавець був зобов`язаний встановити, чи не є це житло єдиним у боржника, і повинен був зібрати докази, що боржник не проживає у цьому приміщенні, зокрема, виконавцем не складено акт про не проживання, про відсутність речей у будинку. Оскаржувана постанова на думку заявника неправомірна, оскільки порушила права боржника на житло, гарантовані статтею 47 Конституції України. Також заявник посилався на відсутність рішення про звернення стягнення на таке майно. Виконавець має бути судом зобов`язаний скасувати арешт, оскільки він накладений за неправомірною постановою, яка підлягає скасуванню.

Щодо оскарження другої постанови, скаржник посилалася на те, що виконавцем був порушений порядок винесення такої постанови, а саме: про постанову не був повідомлений боржник належним чином, хоча обов`язком виконавця є вручити постанову боржнику. Скаржник вважала, що виконавець повинен був вжити всі передбачені способи вручення постанови боржнику, зокрема, зробити повідомлення в місцевих ЗМІ, особисто вручити, направити повідомлення на адресу цього будинку повторно. Вважала, що виконавець порушив принцип розумності строків виконання рішення суду, і при винесенні оскаржуваної постанови, оскільки такі строки мають забезпечувати здійснення всіх прав боржника, виконавець не врахував, що оскаржувані дії вчинені виконавцем влітку, коли боржник виїхала з міста до родичів на літо. Також на думку скаржника виконавець порушив принцип об`єктивності і прийняв сторону стягувача. Щодо призначення оцінювача майна, то виконавець на думку скаржника не мав підстав для цього, оскільки оцінювач призначається, якщо сам виконавець не може оцінити майно; крім того, на думку скаржника неправильно проведена оцінка майна, оскільки ні виконавець ні оцінювач не мали доступу всередину будинку і не могли об`єктивно його оцінити. Крім того, виконавець не виконав вимоги закону і не повідомив боржника про результати оцінки майна. Оскаржувана постанова про призначення оцінювача є неправомірною на думку скаржника і тому, що винесена після неправомірної постанови про накладення арешту та опису майна. Скаржник просив зобов`язати виконавця поновити порушені права боржника, а саме зняти арешт і відмінити оцінку майна. Порушення прав боржника на думку скаржника полягає в тому, що у подальшому будинок відданий на реалізацію. Щодо строків подання скарги, скаржник посилалась на те, що обидві оскаржувані постави боржник знайшла під парканом будинку лише 12 вересня 2019 року, тоді ж представник ознайомилась з виконавчим провадженням, до цього боржник і її представник не знали про наявність оскаржуваних постанов і про проведення арешту та опису майна. У якості доказів поважних причини пропущення строку представник зазначала те, що виконавець не довів іншого, що саме в цей день 12 вересня 2019 року боржник звернулась до представника за наданням правової допомоги, що договір з представником боржник підписала 10 вересня 2019 року для здійснення інших повноважень у інших справах, зокрема з приводу блокування пенсійної картки, але коли була заблокована пенсійна картка представнику не відомо.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2019 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року, відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М. А. у виконавчому провадженні № 59235538, стягувач ПАТ «Укргазбанк», - про визнання неправомірною постанови від 13 червня 2019 року про опис та арешт майна боржника, про зобов`язання приватного виконавця скасувати арешт нерухомого майна - будинку і земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , про визнання неправомірною постанови від 04 липня 2019 року про призначення суб`єкта оціночної діяльності, про зобов`язання приватного виконавця усунути порушення та поновити порушені права.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що під час розгляду скарги в межах наведених в ній доводів і аргументів, проаналізувавши у сукупності надані докази і застосувавши законодавство, не встановив таких порушень прав і законних інтересів боржника у виконавчому провадженні, які б підлягали захисту у спосіб задоволення скарги та які б вимагали необхідності скасування прийнятих виконавцем постанов, оскаржуваних заявником.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 в якій заявник просить скасувати ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги скарги.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що при розгляді скарги судами неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовані норми права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Згідно із статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців), а згідно із статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно із частиною першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту 7 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: зокрема, накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом).

Із змісту наведених положень закону випливає, що метою виконавчого провадження є захист інтересів стягувачів шляхом здійснення сукупності передбачених законом заходів, спрямованих на дієве та ефективне виконання рішень суду та інших органів і посадових осіб.

Відповідно до частини п`ятої, сьомої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. У разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника. У разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону.

Згідно із частиною першою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту (частина четверта статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частинами першою, другою, третьою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику. У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення. Про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника. У постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника обов`язково зазначаються: 1) якщо опису підлягає земельна ділянка - її розмір, цільове призначення, наявність комунікацій тощо; 2) якщо опису підлягає будівля, споруда, приміщення, квартира - загальна площа, кількість кімнат (приміщень), їх площа та призначення, матеріали стін, кількість поверхів, поверх або поверхи, на яких розташоване приміщення (квартира), інформація про підсобні приміщення та споруди. Копія постанови про опис та арешт майна (коштів) надається сторонам виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання, перебування або знаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження. Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Статтею 57 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника. Звіт про оцінку майна має бути складений не раніше дати винесення постанови про арешт такого майна. У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. У разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно, виконавець має право залучити суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для проведення оцінки майна.

Згідно із Законом України «Про виконавче провадження» в процесі звернення стягнення на майно боржника, спочатку мають бути вжиті всі заходи по виявленню майна боржника і його фіксації і на цій стадії всі дії виконавця виправдані і законні, а на другій стадії має бути визначена вартість виявленого майна боржника.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року в справі за скаргою боржника ОСОБА_1 на рішення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова Михайла Андрійовича у виконавчому провадженні № 59235538, стягувач публічне акціонерне товариство «Укргазбанк», про визнання неправомірною постанови про опис та арешт майна боржника, скасування арешту нерухомого майна, про визнання неправомірною постанови про призначення суб`єкта оціночної діяльності, зобов`язання приватного виконавця поновити порушені права відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська