Справа № 495/409/19
З а о ч н е р і ш е н н я
03 березня 2020 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області
у складі головуючого - одноособово судді Шевчук Ю.В.,
при секретарі Завацькій І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_6 , приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Кушнір Ірина Валентинівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності, -
Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись 17.01.2019 року до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_6 , приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Кушнір Ірина Валентинівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності.
Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що 24 квітня 2000 року на підставі протоколу № 18 гарнізонної житлової комісії Білгород-Дністровської КЕЧ ОСОБА_1 отримав ордер на житлове приміщення АДРЕСА_1 НОМЕР_1 на право його сім`ї з чотирьох осіб зайняти приміщення житлової площі 46,2 кв.м., що складається з 3-х кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 . 30 березня 2001 року вказана квартира була приватизована та отримано свідоцтво про право власності на житло, видане виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради, відповідно до якого ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить квартира АДРЕСА_3 на праві приватній власності в рівних частках. Вказане свідоцтво видане на підставі розпорядження органу приватизації № 7688 від 30.03.2001 року. На підставі вказаного свідоцтва було виготовлено технічний паспорт та проведено реєстрацію права власності на зазначену квартиру в КП «Білгород-Дністровське БТІ» за № 171-5475 64Г-7688. 30.07.2002 року на підставі рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради № 478 зазначена квартира була передана для обслуговування в ОСББ «Затишок». Позивачі усією сім`єю проживали у вказаній квартирі. Більш того, відповідно до домової книги та даним паспортного обліку, з 11.09.2000 року їх місце проживання як власників квартири було зареєстровано саме у цій квартирі. Крім того, вданій квартирі були прописані на той час неповнолітні діти: позивачі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2
Наприкінці 2002 року позивачі виїхали до Республіки Білорусь, де вони працювали. Декілька разів вони приїжджали до Білгорода-Дністровського, перебували певний час в оспорювальній квартирі, регулярно сплачували внески до ОСББ «Затишок» та інші платежі. У вересні 2018 року, коли позивачі в черговий раз приїхали до Білгорода-Дністровського, Голова ОСББ «Затишок» їм повідомила, що до ОСББ приходив якийсь чоловік, який запевнив,що він новий власник квартири АДРЕСА_3 та має намір переїхати та переоформити на себе особливий рахунок.
Згідно з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачам стало відомо, що 10.08.2018 року державним реєстратором Копил Віктором Юрійовичем, фахівцем Комунального підприємства «Регіональний центр державної реєстрації речових прав на нерухоме майно» було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності, індексний номер 42551268 від 15.08.2018 року, відповідно до якого власником оспорювальної квартири АДРЕСА_3 став ОСОБА_7 .
У графі підстава виникнення права власності зазначено: свідоцтво про право власності на житло, видане Виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради від 09.04.2003 року.
Оскільки неможливо приватизувати одне й те саме майно будь-якими особами, позивачі, як законні власники квартири, звернулись до державного реєстратора та отримали скан-копію свідоцтва про право власності від 09.04.2003 року, на підставі якого невідома їм особа, яка не має ніякого відношення до квартири позивачів- ОСОБА_7 став власником квартири.
Отримавши вищевказане свідоцтво, позивачі звернулись із адвокатським запитом до КП «Білгород-Дністровське БТІ» та Білгород-Дністровську міську раду для підтвердження факту, що компетентними органами ніколи не видавалось свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_7 . Крім того, у інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно наявний також запис про перехід права власності на квартиру від ОСОБА_7 до ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 12.09.2018 року, оформлений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С.
Отримавши інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачі дізнались, що кінцевим власником квартири є ОСОБА_8 , набувши право власності на квартиру за договором дарування № 730 від 09.10.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Кушнір І.В.
Враховуючи вищезазначене, позивачі просять визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_3 від 09.10.2018 року №730, посвідчений приватним нотаріусом Кушнір І.В., та Визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 право власності в рівних частках на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 85,6 кв.м, житловою площею 45,4 кв.м.
В судове засідання позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не з`явились, адвокат Волощук Т.В., яка діє в їх інтересах, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, , просить їх задовольнити.
В судове засідання відповідач ОСОБА_5 не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток на адресу місця його реєстрації, судові повістки повернуті з відміткою «за закінченням терміну зберігання».
В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_6 не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток на адресу місця його реєстрації, судові повістки повернуті з відміткою «через не запит».
Приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Кушнір Ірина Валентинівна у судове засідання не з`явилась, проте надала заяву, згідно якої просить розглянути справу у її відсутність.
Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд.
Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.
Дослідивши матеріали справи, надані докази та пояснення сторін, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що дійсно, на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 30.03.2001 року, квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві спільної власності громадянам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у рівних частках.
Позивачі зазначають, що наприкінці 2002 року вони виїхали до Республіки Білорусь, де вони працювали, однак, декілька разів вони приїжджали до м.Білгорода-Дністровського, перебували певний час в оспорю вальній квартирі, регулярно сплачували внески до ОСББ «Затишок» та інші платежі. У вересні 2018 року, коли позивачі в черговий раз приїхали до Білгорода-Дністровського, Голова ОСББ «Затишок» їм повідомила, що до ОСББ приходив якийсь чоловік, який запевнив,що він новий власник квартири АДРЕСА_3 та має намір переїхати та переоформити на себе особливий рахунок. Згідно з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачаться, що 10.08.2018 року державним реєстратором Копил Віктором Юрійовичем, фахівцем Комунального підприємства «Регіональний центр державної реєстрації речових прав на нерухоме майно» було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності», індексний номер 42551268 від 15.08.2018 року, відповідно до якого власником оспорювальної квартири АДРЕСА_3 став ОСОБА_7 .
У графі підстава виникнення права власності зазначено: свідоцтво про право власності на житло, видане Виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради від 09.04.2003 року.
Згідно повідомлення КП «Білгород-Дністровське БТІ», станом на 31.12.2012 року КП «Білгород-Дністровське БТІ» не проводило державну реєстрацію права власності на дану квартиру за іншими юридичними та фізичними особами, окрім позивачів.
Згідно з Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 09.10.2018 року до канцелярії Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області надійшла заява ОСОБА_1 про те, що державний реєстратор КП «Регіональний центр державної реєстрації речових прав на нерухоме майно» здійснив зловживання своїми повноваженнями в інтересах третіх осіб.
Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №137506275 від 12.09.2018 року право власності на оспорювану квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 12.09.2018, серія та номер 1677, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С. було зареєстроване за ОСОБА_6 .
Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №152306175 від 10.01.2019 року на підставі договору дарування №730 від 09.10.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В. власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 став ОСОБА_8 .
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.01.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , державного реєстратора комунального підприємства «Регіональний центр державної реєстрації речових прав на нерухоме майно» ОСОБА_9 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради про скасування рішення про державну реєстрацію, визнання договру купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужового незаконного володіння та визнання права власності, позовні вимоги позивачів були задоволені частково, було скасовано рішення про державну реєстрацію прав ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_3 , індексний номер 42551268 від 15.08.2018 року, прийняте державний реєстратором Копил Віктором Юрійовичем. Визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_3 , оформленого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С. В частині позовних вимог щодо визнання за позивачами права власності на квартиру АДРЕСА_3 судом було відмовлено з огляду на те, що вказане суперечить нормам чинного законодавства, адже на спірну квартиру вже наявне право власності за позивачами згідно дійсного свідоцтва про право власності на житло від 30.03.2001 року, виданого органом приватизації державного житлового фонду виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, а скасування державної реєстрації та визнання недійсним наступного договору купівлі-продажу повертає в попередній стан їх правове становище шляхом реституції, у звязку із чим суд вказав, що визнання права власності, яке вони не втрачали, у судовому порядку суперечить нормам чинного законодавства України, а отже в задоволенні позову в цій частині позивачам вже було відмовлено. Вказане рішення суду не було оскаржено та набрало законної сили 25.02.2020 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема:1) визнання права;4) відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Підстави набуття права власності передбачені ст. 328 ЦК України згідно якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).
Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.
При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно до вимог ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні і оспорювані. Нікчемні - ті, недійсність яких прямо встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо). Оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом (ч. 2 ст. 215 ЦК).
Згідно із п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з ч. 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.
Згідно абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.
Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.
Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Згідно ст. 236 ЦК України правочин вказаний судом недійсним є недійсним з моменту його вчинення.
Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, приймаючи до уваги той факт, що вищевказаним рішенням суду, яке набрало законної сили, було скасовано рішення про державну реєстрацію прав на імя ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_3 , індексний номер 42551268 від 15.08.2018 року, прийняте державним реєстратором Копил Віктором Юрійовичем, та, відповідно, визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_3 , оформленого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С., ОСОБА_7 не мав право відчужувати право власності на зазначену квартиру на користь ОСОБА_6 , а той, відповідно, на користь ОСОБА_5 .
Таким чином, на основі повно та всебічно досліджених доказів, у сенсі розуміння вимог чинного законодавства та застосування його до фактичних обставин справи, суд приходить до висновку про можливість частково задоволення позову, а саме в частині визнання недійсним договору дарування квартиру АДРЕСА_3 від 09.10.2018 року №730, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В.
Щодо позовних вимог в частині визнання права власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на квартири АДРЕСА_3 , суд зазначає наступне.
Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Як зазначено в ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог (повністю чи частково) або відмову в їх задоволенні.
Оскільки у позивачів вже наявне право власності на спірну квартиру, яке підтверджується відповідними правовстановлюючими документами, воно ніким не оспорюються та в даний час не є втраченим, а визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_3 від 09.10.2018 року №730, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В. повертає в попередній стан їх правове становище шляхом реституції, в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 16, 202,203, 215, 219-225,236,328,392,717 ЦК України, ст. ст. 2, 13, 82, 263, 280-281, 354 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_6 , приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Кушнір Ірина Валентинівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності- задовольнити частково.
Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_3 від 09.10.2018 року №730, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя