ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2491/20 Справа № 185/6342/19 Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою представника відповідача Акціонерного товариства "Українська залізниця" - Семигук Наталії Вячеславівни

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані відпустки під час звільнення та середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що з 1999 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем.

06 липня 2016 року за переводом з «Державного підприємства Донецька залізниця» її було прийнято на посаду інженера першої категорії виробничо-технічного відділу виробничого підрозділу «Донецька дистанція колії» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Згідно наказу № 7610 ДН-ОС від 10 липня 2017 року вона була звільнена на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату.

Зазначає, що відповідачем допущено порушення норм ст.ст. 47,116 КзпП, оскільки на момент звільнення з підприємства з нею не проведений остаточний розрахунок належних їй до виплати сум на день звільнення.

Навівши розрахунок, який виконано на підставі табелів обліку використання робочого часу, виданих підприємством щомісячних розрахунків заробітної плати, наказу № 154 від 20 березня 2017 року «Про підвищення годинних тарифних ставок та посадових окладів», наказу №1/ДНД від 03 січня 2017 року «Про зміну розміру надбавки за вислугу років з 01 січня 2017 року працівникам СП «Донецька дирекція залізничних перевезень», Колективного договору та довідки-розрахунку невикористаних днів відпустки, за які надається компенсація під час звільнення, нараховані, але не виплачені суми за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року з урахуванням обов`язкових утримань, становлять:

- заборгованість по заробітній платі за період з березня 2017 року по липень 2017 року у розмірі 5 489 грн 47 коп; заборгованість по депонованій заробітній платі за серпень 2016 року у розмірі 5 942 грн 13 коп; компенсацію за невикористані дні відпустки при звільненні у розмірі 6 508 грн 43 коп; вихідну допомогу, у зв`язку зі звільненням за скороченням штату у розмірі 5 587 грн 85 коп, які просить стягнути на свою користь.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з березня 2017 року по липень 2017 року включно з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги, у зв`язку зі звільненням за скороченням штату у розмірі 15 425 грн 21 коп.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по депонованій заробітній платі за серпень 2016 року у розмірі 5 942 грн 13 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що загальна сума нарахованої позивачу заробітної плати за березень-липень 2017 року з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги складає 17 585 грн 75 коп., але згідно видаткового касового ордеру № 1722 від 08 вересня 2017 року позивачем отримана заробітна плата за першу половину березня у розмірі 2 160 грн 54 коп. Таким чином, залишок нарахованої, але не виплаченої позивачу заробітної плати за березень-липень 2017 року з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги у розмірі 15 425 грн 21 коп., підлягає стягненню з відповідача. Крім того, стягненню підлягає заборгованість по депонованій заробітній платі за серпень 2016 року у розмірі 5 942 грн 13 коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 23 березня 2016 року у справі № 6-365цс16, дійшов висновків про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» у затримці виплати позивачу належних при звільненні сум у строки, визначених положеннями ст.116 КЗпП України, що встановлені науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року.

В апеляційній скарзі, представник відповідача АТ "Українська залізниця" Семигук Н.В. посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати в частині стягнення з відповідача суми заборгованості по заробітній платі за період з березня 2017 року по липень 2017 року включно з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням за скороченням штату у розмірі 15 425 грн 21 коп. та депонованої заробітної плати за серпень 2016 року у розмірі 5 942 грн 13 коп.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що з 20 березня 2017 року до дирекції підприємства відповідача не находили первинні документи від підприємства, на якому працювала позивач для нарахування заробітної плати, а саме табеля обліку робочого часу або графіки роботи за період, копії або оригінали внутрішніх наказів, розпоряджень та інше за період з березня 20017 року по липень 2017 року. Отже, по даним бухгалтерського обліку структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», на день звернення позивача до суду, заборгованість із заробітної плати відсутня.

Таким чином, суд першої інстанції зробив упереджений висновок про те, що письмові докази надані позивачем, є належними і відповідними, та підтверджують факт невиплати позивачу заробітної плати, яка була нарахована за період з березня по липень 2017 року, відповідач не спростував відомості, які зазначені в роздруківках розрахунках заробітної плати за березень-липень 2017 року, наданих позивачем до суду.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволення позовних вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Позивач правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, не скористалася.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду в оскарженій частині залишити без змін.

Судом встановлено, що 06 липня 2016 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду інженера першої категорії виробничо-технічного відділу виробничого підрозділу «Донецька дистанція колії» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

17 липня 2017 року ОСОБА_1 була звільнена на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату (а.с.10-16).

Відповідно до довідки про доходи № 749/2 від 06 серпня 2019 року, ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за березень 2017 року у розмірі 2 717 грн 04 коп, до видачі - 2160 грн 54 коп (а.с.77). З квітня по липень 2017 року ОСОБА_1 фактично не працювала і заробітна плата їй не нараховувалась.

Згідно видаткового касового ордеру № 1722 від 08 вересня 2017 року ОСОБА_1 отримала депоновану заробітну плату за першу половину березня 2017 року у розмірі 2 160 грн 54 коп (а.с.78).

За даними Пенсійного фонду України, стосовно ОСОБА_1 в період з 01 березня 2017 року по 31 березня 2017 року надходили від Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», , нарахована заробітна плата у розмірі 5 471 грн 88 коп.

Встановивши вищезазначені обставини, суд першої інстанції вважав встановленим факт невиплати позивачу заробітної плати, яка була нарахована за період з з березня 2017 року по липень 2017 року.

Суми нарахованої, але не виплаченої позивачу заробітної плати підтвердились табелями обліку використання робочого часу за березень-липень 2017 року (а.с.34-38), розрахунками заробітної плати за зазначений період, зробленими ВП ПЧ Донецьк СП «ДДЗП» філії «Донецька залізниця» ПАТ УЗ (а.с.29-33), а саме: за березень 2017 року - 4351 грн 14 коп, за квітень 2017 року - 829 грн 60 коп, за травень 2017 року - заробітна плата на нараховувалась, за червень 2017 року - 158 грн 61 коп, за липень 2017 року 12 246 грн 40 коп (у тому числі компенсація за невикористані 38 днів відпустки та вихідна допомога при скороченні штату).

Таким чином, загальна сума нарахованої позивачу заробітної плати за березень-липень 2017 року з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги склала 17 585 грн 75 коп.

Згідно видаткового касового ордеру № 1722 від 08 вересня 2017 року заробітна плата за першу половину березня у розмірі 2 160 грн 54 коп була отримана позивачем.

Отже, підлягає стягненню з відповідача залишок нарахованої, але не виплаченої позивачу заробітної плати за березень-липень 2017 року з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги у розмірі 15 425 грн 21 коп. та заборгованість по депонованій заробітній платі за серпень 2016 року складає 5 942 грн 13 коп.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає його таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, враховуючи наступне.

За змістом ст.43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із частиною 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці, відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Положеннями частини 1 ст. 83 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач знаходилася з відповідачем в трудових відносинах до 17 липня 2017 року, при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Законом України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України, не передбачено.

Доводи апеляційної скарги АТ «Українська залізниця» про те, що з 20 березня 2017 року до дирекції підприємства відповідача не находили первинні документи від підприємства, на якому працювала позивач для нарахування заробітної плати, а саме табеля обліку робочого часу або графіки роботи за період, копії або оригінали внутрішніх наказів, розпоряджень та інше за період з березня по липень 2017 року, не заслуговують на увагу та спростовуються наступними положеннями законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ст. 8 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідно до ч.ч. 1,7 ст.9 зазначеного Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша ст. 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією працедавця.

Отже відсутність у відповідача первинної документації, не є підставою для не нарахування та не виплати позивачу заробітної плати.

Враховуючи, що відповідач в порушення Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Закону України від 24.03.1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці" не надав суду документів ні про нараховану позивачу заробітну плату за період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року, ні про наявність заборгованості по заробітній платі, суд виходив з наданих позивачем доказів та прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі (сумам, які належали позивачу від підприємства на день звільнення).

Доводи апеляційної скарги про сумнівність наданих позивачем доказів не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції не надано будь-яких доказів у розумінні вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, які б спростовували зазначену заборгованість по оплаті праці за спірний період часу, так само не оспорюється відповідачем факт перебування з позивачем у трудових відносинах та звільнення його саме 17 липня 2017 року не спростовані, та фактично зводяться до незгоди з наявністю заборгованості перед позивачем по оплаті праці.

Доводи апеляційної скарги позивача в частині висновків суду першої інстанції про задоволення позовних вимог не спростовують, були предметом судового розгляду в суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до скасування судового рішення в оскарженій частині, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача Акціонерного товариства "Українська залізниця" - Семигук Наталії Вячеславівни - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида