Постанова

Іменем України

12 березня 2020 року

м. Київ

справа № 752/9965/15-ц

провадження № 61-42981св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року у складі судді Мирошниченко О. В. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2018 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д., Невідомої Т. О.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що пунктом 2.2.9. кредитного договору № К3V0АК22144791 від 21 липня 2006 року, укладеного між нею та банком, визначено обов`язок позичальника відшкодувати витрати банку, які виникли у зв`язку з наданням бюро кредитних історій інформації про позичальника, оплату послуг, які будуть надані з метою реалізації банком своїх прав за кредитним договором, у тому числі оплату витрат на представництво банку в суді й перед третіми особами, витрат на надання банку правової допомоги.

ОСОБА_1 вважала, що: їй безпідставно нарахована банком комісія, оскільки вказаний пункт договору суперечить положенням частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; пункт 2.2.9. договору також не відповідає вимогам частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки надання банком незамовлених на момент підписання кредитного договору послуг є порушенням закону, а тому банк повинен повернути надмірно сплачені кошти.

Сума комісії, сплаченої позичальником, згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором становить 34 98,60 доларів США; сума винагороди за надання фінансового інструменту (незамовленої послуги), сплаченої позичальником становить 4 841,96 доларів США.

Крім того, посилалась на те, що пункти 2.2.7. та 2.4.3. договору (умови щодо страхування) не відповідають вимогам пунктів 1, пункту 2 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Умови договору, викладені в пунктах 2.2.7. та 2.4.3. містять елементи примусу, впливають на свободу вибору споживача, та у відповідності до частини четвертої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є агресивною підприємницькою практикою з боку відповідача.

Оскільки всі умови договору щодо страхування є нікчемними, в тому числі умови щодо оплати банком суми страхових внесків, то нарахування відсотків на суму страхових внесків є неправомірним.

Розмір неправомірно нарахованих відсотків на суми страхових платежів, який сплачений позичальником, становить 5 317,62 доларів США.

ОСОБА_1 просила стягнути з банку надмірно сплачені кошти в загальному розмірі 300 918,38 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року, з урахуванням ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2016 року про виправлення описки, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2018 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що ОСОБА_1 не доведено факт неправомірності нарахування банком комісії, винагороди банку, відсотків на суми страхових платежів. Позивач була ознайомлена з умовами кредитного договору, висловила своє волевиявлення щодо виконання його умов шляхом підписання зазначеного договору, та сплачуючи грошові кошти за кредитним договором, фактично визнала свої кредитні зобов`язання перед банком. Суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_1 не заявляла вимог про визнання пунктів 2.2.7., 2.2.9., 2.4.3. договору кредиту недійсними, тому ці умови договору згідно статті 204 ЦК України є правомірними.

Аргументи учасників справи

У серпні 2018 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що умови кредитного договору, якими передбачений обов`язок позичальника щодо сплати комісій, суперечать частинам четвертій, одинадцятій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та є нікчемними згідно закону. Вказує, що обґрунтованість позовних вимог підтверджується доказами, що містяться у матеріалах справи, зокрема і тими, що надані банком. Вважає, що апеляційний суд не дослідив належним чином умови кредитного договору.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 21 липня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № К3V0АК22144791, за умовами пункту 1.1. якого банк надав позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 21 липня 2006 року по 21 липня 2013 включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 16 462,70 доларів США на наступні цілі: купівля автомобіля, а також у розмірі 6 594,28 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених пунктами 2.1.3., 2.2.7. даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,96 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,25 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11. цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пункту 6.2. цього договору. Періодом сплати вважати період з «21» по «25» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 328,96 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

У кредитному договорі № К3V0АК22144791 від 21 липня 2006 року сторони обумовили:

за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в пункті 1.1. цього договору (пункт 3.1.);

позичальник надає банку належним чином оформлені, згідно пункту 1.3. договору застави, іпотеки, поруки й таке інше для забезпечення виконання зобов`язань за даним договором, договір страхування заставного майна (на вимогу банку - у випадку укладання договору застави/іпотеки згідно пункту 1.3. цього договору), договір страхування наземного транспорту і договір особистого страхування позичальника (на вимогу банку) (пункт 2.2.7.);

у випадку неподання позичальником банку підтверджуючого документа про сплату чергових платежів по погодженим з банком договорам страхування, банк сплачує страхові платежі за рахунок кредиту відповідно до пункту 2.1.3. цього договору (пункт 2.2.7.);

позичальник зобов`язується погасити суму кредиту, направлену на оплату чергового страхового платежу, і сплатити відсотки за його користування не пізніше 30 днів з дня перерахування банком страхового платежу. У разі непогашення цієї частини кредиту в зазначений термін, вона вважається простроченою і позичальник зобов`язаний сплатити відсотки за її користування, відповідно до пунктів 3.2., 3.8. цього договору (пункт 2.2.7.);

позичальник не має права вимагати видачі кредиту у випадку, зазначеному в пункті 2.3.6., а також у випадку невиконання зобов`язань, зазначених у пункті 2.2.7. цього договору (пункт 2.4.3.);

на підставах наданих банком підтверджуючих документів відшкодувати витрати/збитки банку, які виникли у зв`язку із наданням бюро кредитних історій інформацію про позичальника, а також сплатою послуг, які надані або будуть надані в майбутньому з метою реалізації прав банку за даним договором, а також договорам застави, іпотеки, поруки й таке інше, укладені з метою забезпечення зобов`язань позичальника за цим договором. До послуг, вказаних у цьому пункті відносяться: доставка застави на місце зберігання; зберігання застави; послуги, пов`язані з реалізацією застави; представництво інтересів банку в суді й перед третіми особами. Позичальник зобов`язується відшкодувати банку в повному обсязі витрати за надання правової допомоги юридичних фірм, адвокатів, інших осіб (при залученні їх для представництва інтересів банку), пов`язаних з розглядом суперечок за даним договором у судах всіх інстанцій, в тому числі апеляційної й касаційної, а також на всіх підприємствах, організаціях всіх форм власності, в органах державної влади й керування - у строк, зазначений в письмовій вимозі Банку (пункт 2.2.9.);

згідно статті 212 ЦК України при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пунктами 1.1., 2.2.4., 2.3.3. цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,66 % на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом (пункт 3.2.);

банк надає позичальнику кредит на цілі, відмінні від сплати страхових платежів, у межах суми, призначених для цих цілей згідно пункту 1.1. (пункт 3.6.);

позичальник сплачує банку винагороду, в розмірі й у строки, зазначені в пункті 1.1. даного договору (пункт 3.7.).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зробив висновок, що:

«надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірного кредитного договору № PLRPGK від 28 травня 2008 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року».

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення суду першої інстанції) передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженої постанови суду апеляційної інстанції) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 212 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення суду першої інстанції) передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення суду апеляційної інстанції) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд при залишенні без змін рішення суду першої інстанції не врахував, що встановлення невиправданих платежів спрямованих на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах і такі умови договору порушують публічний порядок та є нікчемними; не оцінив відповідні умови кредитного договору, якими передбачений обов`язок позичальника щодо сплати комісій. Тому апеляційний суд зробив передчасний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400 та 411 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2018 року скасувати.

Передати справу № 752/9965/15-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2018 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук