Ухвала

13 березня 2020 року

м. Київ

справа № 182/7579/17

провадження № 61-4428ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради про визнання наказу про звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив: визнати наказ Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради (далі - КП «Міські автомобільні дороги-1») від 13 грудня 2017 року № 263/к про звільнення його з роботи незаконним; поновити його на посаді ловця бездоглядних тварин дільниці бездоглядних тварин КП «Міські автомобільні дороги-1» з дня його звільнення; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 943,20 грн; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня його звільнення по день поновлення на роботі; зобов`язати відповідача здійснити розрахунок та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу з дня його звільнення по день поновлення на роботі; встановити термін, спосіб і порядок виконання судового рішення, поклавши на відповідача обов`язок у визначений термін подати до суду звіти про виконання рішення суду (встановити судовий контроль).

Позов ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що 12 липня 2017 року він був призначений на посаду ловця бездоглядних тварин дільниці бездоглядних тварин КП «Міські автомобільні дороги-1», що підтверджується наказом цього підприємства від 11 липня 2017 року № 105/К. Наказом КП «Міські автомобільні дороги-1» від 13 грудня 2017 року № 263/к він був звільнений із займаної посади за прогул без поважних причин з 13 грудня 2017 року згідно з пунктом 4 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Вказаний наказ видано на підставі доповідної записки начальника дільниці безпритульних тварин, акта про відсутність його на роботі 12 грудня 2017 року, акта про відмову від надання ним пояснень від 13 грудня 2017 року. Однак 12 грудня 2017 року він був весь день на роботі на території дільниці бездоглядних тварин КП «Міські автомобільні дороги-1». Акт про відсутність його на роботі 12 грудня 2017 року не складався. 13 грудня 2017 року він у присутності свідків надав усні пояснення щодо цих обставин і не відмовлявся надати письмові пояснення. 13 грудня 2017 року він отримав трудову книжку, але всупереч вимогам статті 116 КЗпП України відповідач не провів з ним повного розрахунку в день звільнення, не виплатив йому залишок заробітної плати за грудень 2017 року та компенсацію за невикористану відпустку. Лише 22 грудня 2017 року він отримав на картковий рахунок залишок заробітної плати в розмірі 2 434,38 грн. Сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 943,20 грн. Також йому повинно бути виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 грудня 2017 року по день поновлення його на роботі, виходячи з розміру його середньоденної заробітної плати в сумі 157,20 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2019 року позов задоволено частково. Визнано незаконним і скасовано наказ КП «Міські автомобільні дороги-1» від 13 грудня 2017 року № 263/к про звільнення ОСОБА_1 з посади ловця бездоглядних тварин за пунктом 4 статті 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді ловця бездоглядних тварин дільниці бездоглядних тварин КП «Міські автомобільні дороги-1» з 13 грудня 2017 року. Стягнуто з КП «Міські автомобільні дороги-1» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 943,20 грн. Стягнуто з КП «Міські автомобільні дороги-1» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 89 005,27 грн без утримання податків та інших платежів. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді ловця бездоглядних тварин КП «Міські автомобільні дороги-1» з 13 грудня 2017 року та стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 4 151 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2020 року (повний текст якої складено 03 лютого 2020 року) апеляційну скаргу КП «Міські автомобільні дороги-1» задоволено частково. Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2019 року скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з КП «Міські автомобільні дороги-1» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 943,20 грн та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2019 року змінено в частині розміру судового збору, стягнутого з КП «Міські автомобільні дороги-1» на користь держави та зменшено цей розмірі з 1 921 грн до 1 920 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

04 березня 2020 року КП «Міські автомобільні дороги-1» подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржуване судове рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2018 року справу № 182/7579/17 визнано малозначною на підставі пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Верховний Суд погоджується з таким висновком місцевого суду.

Предметом позову в цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 943,20 грн та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 89 005,27 грн, сума яких (89 948,47 грн) станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). Тобто в цій частині справа № 182/7579/17 є малозначною в силу вимог закону.

При цьому Верховним Судом враховано, що в касаційній скарзі не наведено доводів на заперечення проведених судами розрахунків стягнутих сум грошових коштів.

Також предметом позову в цій справі є визнання наказу про звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, зобов`язання здійснити розрахунок і виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Справа в цій частині вимог є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами а), г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Необхідність розгляду справи в касаційному порядку КП «Міські автомобільні дороги-1» обґрунтувало тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Крім того, суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково, оскільки ця справа має одночасно майновий і немайновий характер. Однак місцевий суд відніс вказану справу до категорії малозначних лише тому, що ціна позову в цій справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Оцінка віднесення справи до категорії малозначних в частині вимог немайнового характеру судом не була здійснена.

Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Прикладів неоднакового застосування судами одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах заявником не наведено і доказів на їх підтвердження не надано.

Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки місцевий суд врахував категорію справи, її складність, ціну позову, яка не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також те, що справа не підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження згідно зі статтею 274 ЦПК України, та обґрунтовано визнав цю справу малозначною.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 1, 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради про визнання наказу про звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов