ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2207/20 Справа № 181/1017/19 Суддя у 1-й інстанції - Юр`єв О. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Межівської селищної ради (об`єднаної територіальної громади) Межівського району Дніпропетровської області

на рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Межівської селищної ради (об`єднаної територіальної громади) Межівського району Дніпропетровської області про встановлення факту проживання однією сім`єю та прийняття спадщини в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2019 року позивач звернувся до Межівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Межівської селищної ради (об`єднаної територіальної громади) Межівського району Дніпропетровської області про встановлення факту проживання однією сім`єю та прийняття спадщини в порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , якій належала земельна ділянка площею 6,200га, що розташована на території Преображенської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області.

На час відкриття спадщини у ОСОБА_2 спадкоємців не було, заповіт від імені останньої не посвідчувався.

З 2005 року та до дня смерті ОСОБА_2 постійно проживала однією сімє`ю разом з позивачем та його дружиною по АДРЕСА_1 , були пов`язані спільним побутом, вели господарство, мали взаємні права та обов`язки. ОСОБА_2 доглядала за дітьми позивача, а коли занедужала ОСОБА_1 опікувався до самої її смерті. Позивач сам організував та провів поховання спадкодавця.

Встановлення факту проживання однією сім`єю необхідно для прийняття спадщини. В позасудовому порядку встановити його право на спадщину за законом неможливо.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд: встановити факт проживання її однією сім`єю не менш як п`ять років з ОСОБА_2 до часу відкриття спадщини та визнати за ним право власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом.

Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Встановлено факт постійного проживання однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 з 2005 р. по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на земельну ділянку площею 6,200га, кадастровий номер :01:001:0185, яка розташована на території Преображенської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області.

Додатковим рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від від 18 грудня 2019 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі Перший заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Межівської селищної ради (об`єднаної територіальної громади) Межівського району Дніпропетровської області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого виконкомом Преображенської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області 08 лютого 2011 року, актовий запис №5, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно державного акту на право власності на на земельну ділянку серії II-ДП №076628, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 6,200га у межах згідно з планом, яка розташована на території Преображенської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пай № НОМЕР_2 ). Акт зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №467, кадастровий номер :01:001:0185.

Згідно акту, складеного депутатом Межівської селищної ради від 01 серпня 2019 року в присутності свідків ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована та проживала по АДРЕСА_2 . Остання спадкоємців першої-третьої черг не мала, була власником домоволодіння за вказаною адресою. Зі слів свідків у 2005 році ОСОБА_1 забрав до себе додому ОСОБА_2 , з якою до дня смерті останньої проживав спільно однією сім`єю по АДРЕСА_1 , мали спільний бюджет і побут, вели спільне господарство. ОСОБА_1 возив ОСОБА_2 до лікарні, органів Пенсійного фонду та забезпечував її потреби. Після смерті останньої жодна особа до Преображенського старостинського округу щодо претензій на її права та обов`язки не зверталась, а домоволодінням розпорядився ОСОБА_1 без належного оформлення.

Згідно відповіді приватного нотаріуса Межівського районного нотаріального округу Філіпової І.П. від 16 вересня 2019 року № 390/01-16 ОСОБА_2 заповіт не складала, інші спадкоємці відсутні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку, що згідно Державного акту на права приватної власності на землю ОСОБА_2 належним чином набула права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законодавством України порядку, а позивач дійсно проживав разом з ОСОБА_2 з 2005 року по день її смерті однією сім`єю, доглядав за нею, здійснив поховання, що підтверджується наявними у справі доказами.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 315 ЦПК України встановлено перелік справ про встановлення фактів, які розглядає суд. Даний перелік не є вичерпним та ч.2 вказаної статті передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Відповідно до абзацу другого п. 2 вказаної вище Постанови якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом».

Крім того, колегією встановлено, що позивачем порушено спеціальний порядок визначений законодавством при вирішенні даної категорії справ, а саме обовязковість попереднього звернення особи до нотаріальної контори для оформлення права на спадщину та отримання відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Так, Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування".

Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідної нотаріальної контори з підстав одержання свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 та отримання відмови у вчиненні нотаріальної дії, що також є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до ст. 46 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Враховуючи особливий процесуальний статус прокурора в цивільному процесі, як особи, яка відповідно до ст.ст. 4, 56 ЦПК України наділена правом звернення до суду в інтересах іншої особи - держави, процесуальна правоздатність у нього настає з моменту виникнення відповідної компетенції або передбачених законом повноважень.

Статтею 1311 Конституції України на прокуратуру покладено представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі ст 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор який звертається до суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначити орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Аналіз положень ст. 56 ЦПК України у взаємозв`язку зі змістом ч. 3 ст. 23 ЗУ Про прокуратуру діє підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

На думку Верховного Суду (постанова від 26.02.2019 у справі №905/803/18) нездійснення захисту полягає у тому, що уповноважений суб`єкт владних повноважень за наявності факту порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

В свою чергу, здійснення захисту «неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту уповноваженим органом полягає у тому, що уповноважений суб`єкт владних повноважень за наявності факту порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження процесуальної дії (відповідні функції).

Статтею 7 Конституції України закріплено, що в Україні визначається і гарантується місцеве самоврядування.

Згідно зі ст 142 Конституції України матеріальною та фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних , обласних рад.

Держава бере участь у формуванні доходів бюджетів місцевого самоврядування, фінансово підтримує місцеве самоврядування.

Статею 62 ЗУ Про місцеве самоврядування в Україні визначено, що держава фінансово підтримує місцеве самоврядування, бере участь у формуванні доходів місцевих бюджетів, здійснює контроль за законним, доцільним, економним, ефективним витрачанням коштів та належним їх обліком. Вона гарантує органам місцевого самоврядування доходну базу, достатню для забезпечення населення послугами на рівні мінімальних соціальних потреб.

Відповідно до ч. 5 ст. 60 Про місцеве самоврядування сільські, селищні, міські ради уповноважені від імені та в інтересах територіальних громад здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконувати усі майнові операції, передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Статтею 14 Конституції України та статтею 1 Земельного кодексу України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

У даному випадку органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, виступає Межівська селищна рада Межівського району Дніпропетровської області.

Разом з тим орган місцевого самоврядування, за наявності оскаржуваного ршення яке набрало чинності, позбавлений можливості звернутися до суду із заявою про визнання спадщини у вигляді земельної ділянки відумерлою, відповідно до вимог ст. 1277 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №903/129/18 суд дійшов висновку, що сам факт не звернення до суду органу, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження свідчить про те, що такий орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для звернення до суду.

За таких обставин є доведеними доводи прокурора про те, що орган місцевого самоврядування неналежно виконував покладені на нього повноваження щодо захисту інтересів держави.

З огляду на зазначене, враховуючи, що орган уповноважений державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах, судове рішення в апеляційному порядку не оскаржив, що свідчить про неналежне виконання ним покладених на нього обов`язків щодо захисту інтересів держави, вказане, відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», є підставою для представництва прокурором інтересів держави у справі №181/1017/19 шляхом внесення апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 08.02.2019 (справа №915/20/18) дійшов висновку про можливість представництва органами прокуратури в суді органів місцевого самоврядування.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного королівства суд проголосив, що засіб захисту повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Подання прокуратурою області апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, у даному випадку, є єдиним ефективним засобом захисту порушених інтересів держави, враховуючи, що уповноважений орган не оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, оскільки лише орган прокуратури є тим суб`єктом, що має процесуальну можливість оскаржити рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 23.09.2019 у справі №181/1017/19.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, як вбачається з оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з доведеності позивачем факту спільного проживання однією сім`єю понад п`ять років з померлою ОСОБА_2 (спадкодавцем).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Згідно зі ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, в порушення ст. 89 ЦПК України не оцінив докази, які містяться в матеріалах справи з точки зору їх належності, допустимості та достовірності.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Так, на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю з померлою ОСОБА_2 понад п`ять років, позивачем до суду надано акт про підтвердження факту спільного проживання позивача зі спадкодавцем, складеного 01.08.2019 депутатом Межівської селищної ради в присутності свідків.

Проте, колегія суддів вважає, що акт, складений депутатом Межівської селищної ради від 01 серпня 2019 року (а.с.11), при вирішенні даного спору не може бути правовою підставою для задоволення позовних вимог, оскільки для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та визнання права власності необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, але таких доказів позивачем надано не було.

Так, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі ст. 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення зі спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщин.

Таким чином, у зазначеній справі підлягали встановленню, як факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю разом із спадкодавцем ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, так і тривалість такого проживання щонайменше п`ять років.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 21.03.2019 у справі № 461/4689/15-ц.

ОСОБА_1 не надав ні суду першої, ні апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які свідчать щодо проживання позивача з ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , однією сім`єю щонайменше п`ять років, що давало б підстави для визнання позивача спадкоємцем четвертої черги після смерті спадкодавця.

Крім того, прокуратурою області до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області направлявся лист №05/2-2333вих-19 від 07.11.2019 про надання інформації щодо осіб, які отримали допомогу на поховання після смерті ОСОБА_2 .

Листом №23500/04-01/26 від 15.11.2019 прокуратуру області повідомлено, що допомогу на поховання після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 .

Зазначене додатково спростовує доводи позивача про наявність між ним та померлою ОСОБА_2 відносин, які притаманні сім`ї.

Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між позивачем та спадкодавцем протягом останніх п`яти років до часу відкриття спадщини склалися відносини, що притаманні сім`ї, не доведено наявності усіх наведених вище фактів у їх сукупності, а отже, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності передбачених ст. 1264 ЦК України підстав для визнання позивача спадкоємцем четвертої черги.

Проте, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо застосування до цього позову строку позовної давності, з наступних підстав.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

Разом з тим, частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінігс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) та загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Такий висновок застосування норм права викладено в постанові Верховного суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, в постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справ № 397/1402/15-ц, провадження № 61-378 св 18. 10.10.2019 року .

Крім того, як роз`яснено в абзаці третьому постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, вирішуючи справу та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходить з того, що з урахуванням обставин, встановлених судом, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити саме у зв`язку з недоведеністю вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції здійснивши поверхневий розгляд справи дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Отже, колегія дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду з ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне скасувати додаткове рішення рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2019 року, яким вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судове рішення у цивільній справі № 14 від 18.12.2009 року, у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення підлягають розподілу у відповідності до ч. 13 ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь прокуратури Дніпропетровської області підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору, сплачених при подачі апеляційної скарги у розмірі 4083,16 грн.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Межівської селищної ради (об`єднаної територіальної громади) Межівського району Дніпропетровської області задовольнити.

Рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2019 року та додаткове рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2019 року скасувати та постановити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Межівської селищної ради (об`єднаної територіальної громади) Межівського району Дніпропетровської області про встановлення факту проживання однією сім`єю та прийняття спадщини в порядку спадкування за законом відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Дніпропетровської області (реквізити отримувача: 49044, м. Дніпро, проспект Д. Яворницького, буд. 38, МФО 820172, р/р 0291 в ДКСУ м. Київ, , код класифікації видатків бюджету 2800) судовий збір у розмірі 4083,16 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко