Справа № 266/4719/19
Провадженя№ 2/266/145/20

16 березня 2020 року м. Маріуполь
Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Шишиліна О.Г. за участі секретаря Воропаєвої О.Є., представника позивача ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу в порядку спрощеного провадження за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання такими, що втратили право користування житлом
Позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання надали заяву, в якій просили проводити розгляд справи за їх відсутності, приймали участь у розгляді справи через свого представника ОСОБА_1 , яка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позові, та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі, у разі неявки відповідачів.
Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Ухвалою суду від 27.08.2019р. про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачам визначено строк для подання відзиву на позовну заяву.
У визначений строк відповідачі відзив на позовну заяву не подали, доказів на спростування вимог, що викладені в позовній заяві в порядку ст. 83 ЦПК України суду не надали.
Судові повідомлення, які неодноразово направлялося відповідачам як за місцем реєстрації так і за фактичною адресою в СТ «Південний», не вручені адресату та повернуто на адресу Приморського районного суду м. Маріуполя за закінченням терміну зберігання. У зв`язку із чим 30.08.2019 р., 29.09.2019, 12.11.2019 р., 12.12.2019 р. та 10.02.2020 р. було розміщено оголошення на сайті Судової влади України про розгляд справи.
В судове засідання про яке відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 повідомлені належним чином в порядку ст. 128, 129 ЦПК України не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 надали свідчення, якими підтвердили, що відповідачі не мешкають за адресом: АДРЕСА_2 більше року.
Суд, вислухавши представника позивачів, свідків, приймаючи до уваги позицію позивачів, ухвалив рішення про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-281 ЦПК України, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку, з огляду про таке.
Судом встановлено, що позивачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 належить в рівних частках на праві приватної спільної часткової власності квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.12.2007 р. зареєстрованого в БТІ 25.01.2008р. реєстраційний №21895660 (а.с.5,8)
Факт не проживання відповідачів за місцем реєстрації понад 1 рік підтверджується показами свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .
Так свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що проживає за вказаним адресом з 2004р., позивачі є його сусідами. Йому відомо, що відповідачі є якимись родичами позивачів, але він їх не бачив за місцем реєстрації, в квартирі де мешкають позивачі вони не мешкають, їх речей там не мається. Також він чув , що відповідачи проживають десь на дачах.
Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні надала аналогічні пояснення, вказала, що також є сусідкою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відповідачів не бачила за місцем мешкання позивачів, їх речей не мається у квартирі. Їй відомо, що коли відповідачі одружилися, вони купили власне житло і десь з 2010р. проживают окремо на дачах.
Факт не проживання відповідача за місцем реєстрації підтверджується дослідженим судом довідкою КСН « Південний» від 04.11.2018 року з якої вбачається, що відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , лише зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , а фактично проживають з 09.03.2010 року за адресою: АДРЕСА_3 ». (а.с. 9).
Судом також вжииті заходи про повідомлення відповідачів за адресом зазначеним у довідці, але повістки також були повернуті без вручення.
Таким чином судом встановлено, що відповідачі не мешкають в спірній квартирі більш ніж рік без поважних причини.
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання відповідача в спірній квартирі залежить від права самого власника і є похідним від нього.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
З огляду на те, що позивач є власником будинку, тому він має право, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від осіб, які перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися його нерухомим майном будинком.
Згідно ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону України за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316,317,319,321 Цивільного кодексу України.
Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння.
Права власника жилого будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Саме така позиція викладена в п.3 інформаційного листа ВССУ від 28.01.2013р. №24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав".
Відповідно до ст..156 ч.1 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності членів сім`ї без поважних причин понад рік, якщо не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.
З огляду на наведене, виходячи з того, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 були зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 як член сім`ї позивачів, та з 2010 року не проживає у спірній квартирі без поважних причин тобто понад рік, домовленості про це з позивачем не мають, тому суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 141, 274, 280, 350 ЦПК України, ст..405 ч. 2 ЦК України, суд
Позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання такими, що втратили право користування житлом - задовольнити.
Визнати ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через Приморський районний суд м. Маріуполя шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення.
Повний текст рішення виготовлено 23.03.2020 року
Суддя: Шишилін О. Г.