Справа № 465/4963/19 Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М.
Провадження № 22-ц/811/3429/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого - судді Ніткевича А.В.,
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Жукровської Х.І.
розглянувши в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2019 року в складі судді Дзендзюри С.М. у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Державна служба України у справах ветеранів війни та учасників Антитерористичної операції, Міністерства оборони України, про встановлення факту перебування ОСОБА_1 в зоні проведення антитерористичної операції в районі с. Нянчине Луганської області з 19 квітня 2014 року по 26 червня 2014 року,-

встановила:
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив суд встановити факт безпосередньої участі його, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя м. Львова, Львівської області, у бойових діях, пов`язаних із захистом незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України під час проведення антитерористичної операції в зоні її проведення на Сході України в районі с. Нянчине Луганської області в період з 19 квітня 2014 року по 26 червня 2014 року.
Оскаржуваною ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Державна служба України у справах ветеранів війни та учасників Антитерористичної операції, Міністерства оборони України про встановлення факту перебування ОСОБА_1 в зоні проведення антитерористичної операції в районі с. Нянчине Луганської області з 19 квітня 2014 року по 26 червня 2014 року.
Копію ухвали про відмову у відкритті провадження разом із заявою про встановлення факту та усіма доданими до неї матеріалами надіслано заявникові.
Ухвалу суду оскаржив заявник ОСОБА_1 , вважає ухвалу необгрунтованою, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права, такою, що не відповідає фактичним обставинам справи, тому підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі зазначає, що 19.04.2014 він був відряджений в район с. Нянчине Луганської області, де він перебував до 26 червня 2014 року та безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Факт перебування у зазначений період в зоні проведення антитерористичної операції підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.06.2014 № 112, витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26.06.2014 № 120, вхідними та вихідними дзвінками на території Луганської області, а також показаннями свідків, які брали участь в антитерористичній операції.

Зазначає, що незважаючи на участь у бойових діях під час проведення антитерористичної операції, не може отримати гарантії щодо захисту своїх соціальних, майнових та інших прав, зокрема щодо зарахування відповідного періоду до вислуги років за перебування в районах проведення АТО та отримання у зв`язку з цим належного грошового забезпечення.

Звертає увагу, що не заявляв вимог про встановлення факту участі в бойових діях для отримання відповідного статусу, при цьому у позасудовому порядку встановлення факту перебування в зоні проведення антитерористичної операції у певний період законом не визначено та не передбачено.

Просить скасувати ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2019 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

28.01.2020 на адресу апеляційного суду надійшов лист Міністерства у справах ветеранів, тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України, у якому зазначено, що міністерство не бере участь у правовідносинах, у яких заявник просить встановити юридичний факт (не є суб`єктом несення обов`язку виконання рішення суду), тому не може виступати заінтересованою особою у справі.

Учасники справи заявник ОСОБА_1 та представники заінтересованих осіб Державної служби у справах ветеранів війни та учасників Антитерористичної операції, Міністерства оборони України, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення судових повісток (а.с. 71, 82, 83), в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленимицією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Згідно із ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що встановлення факту участі особи в антитерористичній операції є складовою процесу надання особі статусу учасника бойових дій, для проведення якого визначений спеціальний позасудовий порядок, який здійснюють уповноважені на це органи (комісії, міжвідомчі комісії).
При цьому, в першу чергу передбачено звернення особи, яка претендує на надання статусу учасника бойових дій, до комісії, а в разі відмови в наданні такого статусу особа має право звертатися до суду для оскарження рішення комісії, в тому числі щодо встановлення факту участі в АТО чи інших подіях, які дають право на визнання його учасником бойових дій.
Таким чином, суд дійшов висновку, що розгляд заяви судом є перебиранням на себе органом судової влади функції, яку покладено на спеціально уповноважений орган, що має відповідну компетенцію та зазначив, що заявник не навів обставин, які б свідчили про неможливість отримання документа, що посвідчує його участь у бойових діях в інший спосіб.

Крім цього, встановлення факту участі в бойових діях під час проведення антитерористичної операції, без звернення до комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, не тягне для заявника юридичних наслідків - отримання статусу учасника бойових дій, який надає право на отримання соціальних прав та гарантій, передбаченихЗаконом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

При вирішенні справи суд першої інстанції покликався на правовий висновок, зроблений у постанові Верховного суду України від 03 липня 2019 року у справі №233/2929/17.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік фактів, що мають юридичне значення та які встановлюються в судовому порядку передбачений із ч. ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утримання; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного чи природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Згідно із ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується із наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити факт про те, що з 19 квітня 2014 року по 26 червня 2014 року безпосередньо перебував в зоні проведення антитерористичної операції в районі с. Нянчине Луганської області.
Із заяви вбачається, що ОСОБА_1 проходить службу в Національній академії Сухопутних військ імені Гетьмана Петра Сагайдачного, військове (спеціальне) звання майор.

Згідно довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 10.05.2019 № 6475, ОСОБА_1 дійсно в період з 03.09.2014 по 10.12.2014, з 30.04.2015 по 29.05.2015, з 25.05.2016 по 09.06.2016 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, сувернітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

В свою чергу, 16.04.2014 капітана ОСОБА_1 призначеного на посаду інженера технічної частини, який прибув із військової частини НОМЕР_2 м. Новоград-Волинський Житомирської області, з 16 квітня 2014 року зараховано до списку особового складу частини та на всі види забезпечення, що підтверджується витягом із Наказу командира військової частини НОМЕР_1 м. Охтирка від 16.04.2014 № 50 (а.с. 50).

Згідно Витягу із Наказу командира військової частини НОМЕР_1 м. Охтирка від 19.04.2014 №53 ОСОБА_1 вибув у військову частину НОМЕР_3 м. Чугуїва Харківської області та у військову частину НОМЕР_4 смт. Черкаське Дніпропетровської області на 30 діб з 19.04.2014 по 18.05.2014 (а.с. 5).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 м. Охтирка від 18.05.2014 № 80 ОСОБА_1 продовжено термін перебування у військовій частині НОМЕР_3 м. Чугуїва Харківської області та у військовій частині НОМЕР_4 смт. Черкаське Дніпропетровської області строком на 30 діб з 19.05.2014 по 17.06.2014 (а.с. 6).

В подальшому, Наказом командира військової частини НОМЕР_1 м. Охтирка від 18.06.2014 № 112 ОСОБА_1 , як такому що перебуває на польовому виході в районі с. Нянчине Луганської області, в базовому таборі інженерно-тактичної групи № 2, продовжено термін перебування на 30 діб з 18.06.2014 по 17.07.2014 (а.с. 7).

Згідно Наказу командира військової частини НОМЕР_1 м. Охтирка від 26.06.2014 № 120 ОСОБА_1 визнано таким, що прибув з польового виходу і приступив до виконання службових обов`язків (а.с. 8).

Відповідно до Наказу командира військової частини НОМЕР_1 м. Охтирка від 26.10.2017 №217 ОСОБА_1 здав справи та посаду, вибув із військової частини НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби в Національну академію Сухопутних військ імені Гетьмана Петра Сагайдачного (а.с. 9).

Як слідує з листа військової частини НОМЕР_4 від 05.07.2019 № 2191, ОСОБА_1 у період з 19.04.2014 по 26.06.2014 на польовому виході у військовій частиниі НОМЕР_4 не перебував (а.с. 10).

Як роз`яснено в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У пункті 2 цієї постанови зазначено, що суди при вирішенні питання про підвідомчість справи мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено не судовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду. Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород.

Тобто, чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Разом з цим, учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) та працівники Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці, працівники Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів (п. 19 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу»).

Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб та терміни їх участі (забезпечення проведення) в антитерористичній операції, у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також райони антитерористичної операції, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Встановлення окремо факту участі в антитерористичній операції вказаним законом не передбачено. Але обставини безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення підлягають встановленню при вирішенні питання надання особі статусу учасника бойових дій.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 р. № 413 затверджено Порядок надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення (далі - Порядок).

Пунктом 2-1 Порядку передбачено, що статус учасника бойових дій надається особам, зазначеним у пункті 2 цього Порядку, в разі залучення їх до проведення антитерористичної операції чи здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях на строк не менше ніж 30 календарних днів, у тому числі за сукупністю днів перебування в районах її проведення.

Пунктом 4 Порядку визначений чіткий перелік документів, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових дій і підтверджують безпосереднє залучення особи до виконання завдань антитерористичної операції чи здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях в районах її проведення.

На підставі визначених Порядком документів рішення про надання та позбавлення статусу учасника бойових дій приймається: комісіями з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореними в Міноборони, МВС, Мін`юсті, Національній поліції, Національній гвардії, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецтрансслужби, Генеральній прокуратурі України, Управлінні державної охорони, Адміністрації Держспецзв`язку, ДСНС, ДФС (далі - комісія); міжвідомчою комісією з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", яка утворюється Державною службою у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції (далі - міжвідомча комісія), - у разі виникнення спірних питань, що потребують міжвідомчого врегулювання (п. 5 Порядку).

В силу п. 8-1 Порядку рішення комісії або міжвідомчої комісії може бути оскаржене у судовому порядку.

З викладених вище положень закону вбачається, що встановлення окремо факту участі в антитерористичній операції не має юридичного значення, але встановлення таких обставин є складовою процесу надання особі відповідного статусу, для проведення якого визначений позасудовий порядок, який здійснюють спеціально уповноважені на це органи, рішення яких підлягає оскарженню в судовому порядку, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Наведене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 490/9547/17.
За таких обставин аргументи заявника щодо наявності підстав для розгляду по суті заяви про встановлення факту перебування ОСОБА_1 в зоні проведення антитерористичної операції,ґрунтуються на помилковому тлумаченні положень матеріального та процесуального закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, не зазначених у частині 1 цієї статті, в судовому порядку можливо лише тоді, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України).

Таким чином, колегія суддів погоджується з тим, що лише в разі отримання відмови відповідної комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій з приводу участі в антитерористичній операції, особа має право звертатися до суду для оскарження рішення комісії, в тому числі, стосовно встановлення факту участі в антитерористичній операції чи інших подіях, які дають право на визнання його учасником бойових дій, учасником війни.

За таких обставин, колегія суддів приходить висновку про те, що судом першої інстанції дотримано норми процесуального права, тому оскаржувану ухвалу необхідно залишити без змін, а апеляційнускаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст. 294, 268, 315, 367, 374, 377, 382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 17 березня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк