Справа № 496/1332/18
Провадження № 2/496/165/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Буран В.М.,

за участю секретаря - Дигуляр А.С., Бондаренко К.В.

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Біляївського районного суду Одеської області справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розподіл сумісного майна, що перебуває у спільній сумісній власності.

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом, про розподіл сумісного майна, що перебуває у спільній сумісній власності, свої вимоги ОСОБА_4 згодом уточнив та просив визнати за ним право особистої приватної власності на легковий автомобіль марки TOYOTA CAMRY випуску 1996 року, сірого кольору, шасі № НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_4 в РЕВ-3 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області за реєстраційним номером НОМЕР_2 , визнати за відповідачкою право особистої приватної власності на легковий автомобіль марки Mitsubishi Galant випуску 1988 року, сірого кольору, зареєстрований за ОСОБА_3 в РЕВ-3 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області за реєстраційним номером НОМЕР_3 . Припинити право спільної сумісної власності на вищевказані легкові автомобілі. Здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме: визнати право власності за ОСОБА_4 на Ѕ частину житлового будинку загальною площею 74,52 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати право власності за ОСОБА_3 на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 74,52 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати право власності за ОСОБА_4 на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,17 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати право власності за ОСОБА_3 на 1/2 частину житлового будинку загальною земельної ділянки загальною площею 0,17 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує наступним, 29 вересня 2006 р. між сторонами по справі було укладено шлюб. 17 листопада 2016 року рішенням Біляївського районного суду Одеської області шлюб було розірвано. Від шлюбу сторони по справі мають доньку - ОСОБА_5 2008 р.н. Донька зареєстрована та проживає разом із Відповідачкою. Шлюбний договір між сторонами по справі укладено не було. Під час шлюбу сторонами по справі було придбано за спільні кошти майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності: легкові автомобілі марки TOYOTA CAMRY випуску 1996 року, та марки Mitsubishi Galant випуску1988 року, житловий будинок загальною площею 74,52 кв.м.. що розташований на земельній ділянці 0,17 га за адресою: АДРЕСА_1 . придбаний у шлюбі на ім`я відповідачки за договором купівлі-продажу. Вартість житлового будинку та земельної ділянки, відповідно до договору купівлі - продажу, становила 23 599 гривень, комерційна вартість будинку на момент звернення до суду, на думку позивача складає приблизно - 1 024 000,00 гривень. Згоди про добровільний поділ майна між сторонами по справі на момент подачі позовної заяви не досягнуто, тому позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою.

Відповідач через канцелярію суду надала відзив на первісний позов та згодом і відзив на уточнену позовну заяву, в якому зазначила, що позовні вимоги позивача вона не визнає, так як позовна заява та уточнена позовна заява є незаконною, необґрунтованою та надуманою, що підтверджується наступним: викладені позивачем у позові обставини не відповідають дійсності, а саме щодо придбання за спільні кошти житлового будинку АДРЕСА_1 . Так як, будинок АДРЕСА_1 , було придбано за грошові кошти батьків відповідача, які вони відкладали все своє життя та подарували відповідачці, ще до реєстрації шлюбу з позивачем.

Земельну ділянку площею 0, 168 га, а не 0,17 як вказує позивач, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 143018, 40 (сто сорок три тисячі вісімнадцять гривень 40 коп.) було придбано за грошові кошти позичені батьками ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_6 в сумі 120000 грн., що підтверджується розпискою про отримання грошових коштів від 01.06.2006 року та частково за грошові кошти батьків відповідачки, які вони відкладали все своє життя, ці гроші були подаровані їй ще до реєстрації шлюбу з позивачем, вищевказані обставини також підтверджуються договором купівлі-продажу земельної ділянки від 19.12.2006 року, який оформленого тільки на її ім`я.

Крім того відповідачка просить акцентувати увагу суду, що позивач в уточненій позовній заяві вказує, що вартість житлового будинку та земельної ділянки складає 23599 грн. (двадцять три тисячі п`ятсот дев`яносто дев`ять гривень), тобто позивач навіть не знає за яку суму було придбано житловий будинок та земельну ділянку, що також підтверджує на її думку придбання даного будинку та земельної ділянки за грошові кошти її батьків подарованих їй, ще до реєстрації шлюбу.

Тому, враховуючи, що будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0, 168 га на якій він розташований були куплені за грошові кошти батьків, подарованих відповідачці, ще до реєстрації шлюбу, тому це нерухоме майно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою власністю відповідачки, відповідно не підлягає поділу.

Також відповідач зазначає, що дійсно в період шлюбу між сторонами по справі на відповідача було зареєстровано автомобіль: Mitsubishi Galant, який ще у 2008 році в період шлюбу за ініціативою позивача було продано, але без зняття з реєстрації з неї, оформивши довіреність на покупця, передавши йому автомобіль, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі, продажом авто займався позивач, на теперішній час відповідачці невідомо на кого зареєстровано продане авто, після чого у 2009 році в період шлюбу вони придбали автомобіль TOYTA CAMRY, який було зареєстровано на позивача.

Крім вказує, що якщо навіть уявити, що автомобіль Mitsubishi Galant, існує то враховуючи зазначену позивачем вартість автомобіля TOYTA CAMRY у розмірі 53 000 грн. та автомобіля Mitsubishi Galant, у розмірі 25 000 грн., запропонований позивачем поділ автомобілів без сплати їй грошової компенсації у розмірі 14 000 грн., що суперечить діючому законодавству України, а саме частині 1 ст. 70 СК України. Тому відповідач просить відмовити повністю у задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , про розподіл сумісного майна, що перебуває у спільній сумісній власності.

Представник позивача в судовому засіданні на задоволені уточнених позовних вимог наполягала та просила задовольнити.

Відповідач та її представник в судовому засіданні просили відмовити в задоволені уточнених позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, письмові докази, вислухавши пояснення сторін по справі, допитавши свідків суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 29.09.2006 року сторони по справі зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтвом про шлюб зареєстрованого Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області, актовий запис № 40 (а.с. 138).

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 17.11.2016 року було розірвано шлюб між сторонами по справі (а.с. 11).

Від шлюбу сторони по справі мають спільну доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданого Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області, актовий запис № 146 (а.с. 12).

Сторони по справі проживають окремо та разом з відповідачкою проживає спільна дитина сторін по справі, що підтверджується довідками (виписками з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) виданих Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області № 3547 від 17.10.2016 року та № 671 від 27.02.2017 року (а.с. 13-14).

Відповідач 19 грудня 2006 року придбала житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ., що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 19.12.2006 року посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області - Галайко О.Д. та зареєстровано в реєстрі за № 9074 (а.с. 30).

На ОСОБА_4 було зареєстровано легковий автомобіль марки TOYOTA CAMRY випуску 1996 року, сірого кольору, шасі № НОМЕР_1 в РЕВ-3 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області за реєстраційним номером НОМЕР_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 54).

Відповідно до розписки між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вбачається, що станій надав грошову позику ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у розмірі 120000 гривень, які останні зобов`язувались повернути та повернули до 01.06.2016 року (а.с. 113).

Як вбачається з довідки виданої Регіональним сервісним центром в Одеській області «Територіальний сервісний центр № 5142» від 10.01.2019 року № 31/15-5142-48, за гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , значився транспортний засіб Mitsubishi Galant 1988 року номер кузова НОМЕР_5 , державний номерний знак НОМЕР_3 , 04.01.2019 року був знятий з обліку для вибракування (а.с. 119).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 зазначила, що будинок купувався за кошти, які заробляв і позичив її син - ОСОБА_4 . Сторони по справі проживали з 2005 року разом. Позивач почав ходити в рейси з 2005 року. Спочатку будинок було оформлено на позивача, але відповідачці це не сподобалось і вона наполягла, щоб документи переоформили на її ім`я - ОСОБА_3 . У свахи грошей не було. Свідок не чула такого, щоб відповідач чи її батьки вкладали гроші в будинок. ОСОБА_4 , закінчив навчання в морехідному училищі в 2004 році, в перший рейс він пішов мотористом в 2004 році, на практиці він був на заводі. Заробітна плата позивача була більше 1000 доларів, до придбання будинку було три рейси, можливо і більше. Щодо того, що батьки відповідачки позичили гроші свідок зазначила, що вона сумнівається. З приводу пая у батька відповідачки свідку нічого не відомо. ОСОБА_4 10000 доларів США позичав у ОСОБА_11 , так як вони підтримують дружні стосунки, зазначена інформація відома свідку зі слів, особисто вона цього не бачила. Також свідку відомо, що у подружжя було два автомобіля, відповідач один продала.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 зазначила, що мати відповідачки позичила певну суму, якої не вистачало для придбання будинку, свідок дізналась про це з розмови, яка відбулась в липні 2006 року. Будинок купили в 2006 році. Свідок вказала, що вона не була присутня під час придбання будинку та вона не знає чи проживали сторони по справі разом до весілля.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 зазначила, що вона з відповідачкою та її батьками має тісні стосунки, конкретні суми щодо будинку не обговорювались, але були розмови, що гроші на придбання будинку вже є і вони шукали будинок, ОСОБА_4 тоді перебував в рейсі. В 2006 році у сторін по справі відбулось весілля, до цього вони зустрічались приблизно три роки, до весілля сторони п справі не проживали разом. Позивач довчився і почав ходити в рейси, до весілля в нього було 1-2 рейси. Свідок вказала, що вона не була присутня під час укладання договору купівлі-продажу і при передачі грошей, скільки коштував будинок свідку не відомо. Як повертались борги свідку також не відомо.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 зазначив, що зі сторонами по справі свідок знайомий років 15, будинок придбався в 2006 році. З позивачем свідок познайомився в 2005 році, так як він також моряк, вони з позивачем разом ходили в рейс в 2006 році, позивач тоді не був одружений, ОСОБА_4 перебував на посаді молодшого моториста, до цього він вже був декілька раз в рейсі. У свідка та позивача на той час була приблизно однакова заробітна плата у розмірі 1200 доларів США це за контрактом, але ще з овертаймом це 1500-1600 доларів США. Між свідком та позивачем були розмови, що позивач збирається одружуватись і купувати квартиру. Позивач позичив у свідка 10000 доларів США в листопаді чи грудні 2006 року на придбання будинку. Позивач казав, що йому не вистачає на будинок, ціну він вказав 80 000 чи 90 000 грн. Позивач казав, що йому ще хтось позичив кошти. При укладанні угоди він не був присутнім. Позивач повернув йому борг протягом трьох років. Після того як свідок позичив гроші позивачу, через декілька днів сторони по справі придбали будинок. Також свідок зазначив, що йому нічого не відомо з приводу того, що будинок купували батьки відповідачки. Свідок з позивачем не оформлювали ніяких розписок щодо позичення грошових коштів позивачу.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 зазначила, що вона зі своїм чоловіком позичала грошові кошти у орендатора в 2006 році, щоб купити будинок у розмірі 120000 гривень на 10 років. Свідок на покупку будинку дала дочці - ОСОБА_3 170000 гривень. ОСОБА_3 купила будинок до того як зареєструвала шлюб, сторони по справі не проживали разом до шлюбу. Позивач грошей на придбання будинку не давав, будинок був придбаний за кошти свідка ОСОБА_8 та її чоловіка (батьків відповідачки). Гроші свідок та її чоловік позичили у ОСОБА_6 , який орендував пай у ОСОБА_7 (чоловік свідка - ОСОБА_8 ). Свідок працювала дояркою в місяць отримувала 100-200 гривень заробітної плати. ОСОБА_7 склав розписку в кабінеті ОСОБА_6 про отримання грошей в борг, після складання розписки ОСОБА_6 відразу дістав і дав гроші, які були у пачках та вони їх перераховували. ОСОБА_6 диктував, як писати розписку. Будинок шукали свідок разом з дочкою, коли була угода купівлі-продажу свідок не пам`ятає, ОСОБА_3 сама віддала кошти за будинок, через 10 років свідок з чоловіком віддали гроші ОСОБА_6 . Позивач не давав на будинок жодних коштів. Свідок зазначали, що саме вона купила відповідачці будинок. ОСОБА_3 працювала на підприємстві « ІНФОРМАЦІЯ_4 » і разом з позивачем вони заробили на весілля. За будинок разом із землею свідок та її чоловік віддали 166000 гривень.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 зазначив, що відповідачка є його сестрою. Коли його сестра зустрічалась з позивачем, була розмова купити їм житло, частина грошей була зібрана, а часину позичили батьки свідка та відповідачки. У батька відповідачки був пай, який він здавав в оренду. Батько позичив гроші у свого орендатора. Сторони по справі до шлюбу разом не жили, при укладені договору купівлі-продажу свідок не був присутній. Зі слів свідку відомо, що батьки відповідачки позичили 00 гривень, будинок придбали за 00 гривень. Будинок придбали зимою в 2006 році відповідачка вже перебувала в шлюбі з позивачем, свідок не був присутнім під час позичення грошових коштів та під час укладання договору купівлі-продажу.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 зазначив, що до нього звернувся батько відповідачки з проханням позичити грошові кошти на купівлю будинку. свідок позичив батьку відповідачки 120000 грн. Батько відповідачки був підлеглим свідка. ОСОБА_7 віддавав гроші протягом 10 років. Свідок передав грошові кошти ОСОБА_7 у своєму кабінеті в якому також була присутня мати відповідачки. ОСОБА_7 звернувся у 2018 році за розпискою до ОСОБА_6 , так як його дочка розлучалась. Свідок зазначив, що він особисто писав розписку та в розписці не вказана мета так як свідка не цікавила купівля-продажу будинку. Свідок дав в борг грошові кошти в 2006 році, а в 2016 році йому їх повернули.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд критично ставиться до письмової заяви ОСОБА_15 , яка продала житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , в якій вона зазначає, що до неї звернулись батьки відповідачки та хотіли купити її будинок для дочки.

ОСОБА_15 особисто пояснення в судовому засіданні не давала, про кримінальну відповідальність не попереджалась. На момент розгляду справи ОСОБА_15 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 виданого Біляївським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 931 (а.с. 145).

Також суд критично ставиться до пояснень свідків з обох сторін, оскільки це люди які близькі до кожної сторони.

Розглянувши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку що спірний будинок та земельна ділянка є сумісною власністю подружжя ОСОБА_16 , а не особистою власністю ОСОБА_3 .

Суд дійшов такого висновку, з огляду на наступне.

Договір купівлі - продажу спірного майна укладено у період шлюбу, та навіть позивач, будучи чоловіком відповідачки на той час, надавав нотаріально посвідчену заяву відповідно до вимог законодавства про здійснення нотаріальних дій (а.с. 137)

Навіть якщо припустити, що батьки відповідачки позичили гроші на придбання будинку для дочки, суд звертає увагу, що згідно розписки це відбулось 01.06.2006 року., а договір купівлі-продажу було укладено 19 грудня 2006 року, тобто минуло 6 місяців з моменту отримання коштів батьками і доказів, що саме ці кошти були в якості оплати вартості будинку та земельної ділянки не має.

Крім того, суд звернув увагу, що свідок ОСОБА_6 повідомив в судовому засіданні на обставину, що до нього у 2018 році звернувся свідок ОСОБА_7 (батько відповідачки) та розказав, що він нібито втратив оригінал розписки про позику від 01.06.2006 року, і ОСОБА_6 на його прохання склав нову розписку, тотожню нібито первісної.

Подаючи копію розписки та для огляду в судовому засіданні оригінал, сторона відповідача не повідомила про ту обставину, що первісна розписка втрачена, а це вже її дублікат написаний в 2018 році.

Пояснення про те, що розписка переписана в 2018 році, були надані вже після того, як представник позивача звернулась до суду з клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи в якому ставилось питання про час фактичного укладення розписки.

Також суд звертає увагу, що позичені кошти віддавались протягом 10 років, згідно свідчень учасників угоди, але жодна сторона в цей період не надавала ніяких розписок щодо повернутих коштів. ОСОБА_6 це поясняв повною довірою між сторонами, але не надано суду доказів, що контроль за поверненням коштів відбувався хоча б для контролю за залишком позики з обох сторін.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 -ЦК України).

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Також, якщо на земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст.ст. 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Враховуючи вищевказане, вбачається, що житловий будинок та земельна ділянка, які були придбані 19 грудня 2006 року, а сторони по справі зареєстрували шлюб 29.09.2006 року, що свідчить про те, що вказане майно було придбано в період шлюбу, а відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому суд вважає, що вимоги позивача в частині поділу житлового будинку та земельної ділянки між подружжям підлягають задоволенню.

З огляду на зазначені судом сумніви щодо доказів з боку відповідача, суд не погоджується, що ним доведено, що спірне майно придбано за особисті кошти ОСОБА_3 .

З урахуванням того, що ОСОБА_4 ходив у рейси, суд вважає рівною участь подружжя в придбані спірного майна.

Щодо розподілу легкових автомобілей, з матеріалів справи вбачається, що жодна із сторін не надала до суду належні та допустимі докази із зазначенням вартості легкових автомобілів, також жодна із сторін не ініціювала проведення експертизи для встановлення вартості автомобілів, тому суд вважає, що в задоволенні вимог позивача в частині розподілу легкових автомобілів між подружжям необхідно відмовити.

Обставини продажу автомобілю Mitsubishi Galant 1988 року номер кузова НОМЕР_5 , державний номерний знак НОМЕР_3 на які посилається відповідачка, що вказаний автомобіль у 2008 році в період шлюбу за ініціативою позивача було продано, але без зняття з реєстрації вказаного автомобіля з відповідачки, а шляхом надання довіреності на покупця, передавши останньому автомобіль, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі, позивачем не спростовані.

Керуючись ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України, ст. ст. 60, 69-71 СК України, ст.ст. 4, 76, 80, 81, 89, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_4 (місце проживання - АДРЕСА_2 ; ІПН - НОМЕР_7 ) до ОСОБА_3 (місце проживання - АДРЕСА_1 ) про розподіл сумісного майна, що перебуває у спільній сумісній власності - задовольнити частково.

Визнати право власності за ОСОБА_4 на Ѕ частину житлового будинку загальною площею 74,52 м.кв., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати право власності за ОСОБА_3 на Ѕ частину житлового будинку загальною площею 74,52 м.кв., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати право власності за ОСОБА_4 на Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 0, 168 га, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати право власності за ОСОБА_3 на Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 0, 168 га, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 8500 грн.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Повний текст рішення складено 23 березня 2020 року

Суддя Буран В.М.