ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 596/1285/19Головуючий у 1-й інстанції Лисюк І.О.
Провадження № 22-ц/817/269/20 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Костів О. З.,

за участі секретаря -Кантицької О.І.

без сторін, які належним чином повідомленні про день, час та місце розгляду справи

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу № 596/1285/19 за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Веллфін" на заочне рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 21 листопада 2019 року, ухваленого суддею Лисюк І.О., у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Веллфін" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

у липні 2019 року ТзОВ "Веллфін" звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 42914 грн за договором позики № 50579 від 27.06.2016 року.

В обґрунтування позову товариство посилається на те, що воно є фінансовою установою з надання фінансових послуг у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності (розпорядженням Нацкомфінпослуг № 2606 від 27.10.2015 року, зареєстровано в реєстрі фінансових установ за № 16103225).

27 червня 2016 року між ТОВ «Веллфін» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 50579 в електронній формі, за умовами якого товариство надало відповідачу шляхом перерахування на картковий рахунок грошові кошти у сумі 1000 грн. строком на 20 днів на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник в свою чергу зобов`язався повернути кошти та сплатити проценти за користування позикою.

У зв`язку з невиконанням позичальником умов договору, станом на 15 липня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 42914 грн. з яких: 1000 грн. - основний борг, 21177 грн. - заборгованість за відсотками, 20737 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

Заочним рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 21 листопада 2019 року позовну заяву ТзОВ "ВЕЛЛФІН" (03061, м. Київ, вул. Героїв Севастополя, буд. 48, код за , електрона пошта: ІНФОРМАЦІЯ_2) до ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 ) на користь ТзОВ "ВЕЛЛФІН" (03061, м. Київ, вул. Героїв Севастополя, буд. 48, код за ) заборгованість за договором позики № 50579 від 27.06.2016 року у розмірі 1391 гривні.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ "ВЕЛЛФІН" судові витрати по сплаті судового збору у сумі 768 гривень 40 копійок.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ТзОВ "Веллфін" просить скасувати заочне рішення Гусятинського районного суду від 21 листопада 2019 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги товариства задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги товариство зазначило, що судом першої інстанції не було враховано те, що сторонами було погоджено умови надання позики, в тому числі сплату відсотків поза межами строку договору, а тому стягненню підлягають відсотки та прострочені відсотки за весь нарахований позивачем період.

Відзив на апеляційну скаргу не поступив.

У судове засідання представник ТзОВ "Веллфін" та ОСОБА_1 не з`явились, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, заяв чи клопотань про намір особисто приймати участь у судових засіданнях від сторін не поступило.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Відповідно до ст. ст. 19, 274 ЦПК України зазначена справа відноситься до малозначних.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені у частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (ст.369 ч.3 ЦПК України).

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що на підставі заяви позичальника (а.с. 26), 27.06.2016 року між позивачем ТОВ «Веллфін» та ОСОБА_1 укладено договір позики №50579 в електронній формі. (а.с.34)

За умовами п. 1.1. Договору позики позикодавець надає позичальникові грошові кошти в сумі 1000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а останній зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою.

Пунктом 1.3 Договору позики встановлено, що позика надається строком на 20 днів.

За змістом п. 7.1 Договору позики невід`ємною частиною цього договору є Правила надання грошових коштів у вигляді позики Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» (надалі - Правила).

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Згідно із ст. 638 цього Кодексу, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно із ст. ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Законом України "Про електрону комерцію" встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У ст. 3 цього Закону "Про електрону комерцію" визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про електрону комерцію" електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексом України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - частина 2 статті 11 Закону України "Про електрону комерцію".

Статтею 12 Закону України "Про електрону комерцію" визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 5 ч. 1 ст. 11 "Про електронну комерцію").

Встановлені колегією суддів фактичні обставини у справі свідчать про те, що Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ "Веллфін" перебувають в загальному доступі, розміщенні на офіційному сайті фінансової установи та в розумінні ст. ст. 641, 644 ЦК України є публічною пропозицією (офертою) на укладення договору позики із визначенням порядку і умов кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.

Встановлено, що 27 червня 2016 року відповідач у порядку, встановленому пунктами 4.1, 4.2. Правил надання коштів у вигляді позики, оформив на сайті ТОВ "Веллфін" заявку для отримання позики у розмірі 1000 грн шляхом заповнення всіх полів заявки із зазначенням даних банківської картки, на яку просить перерахувати кошти.

Між сторонами досягнуто згоду щодо всіх істотних умов договору позики, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Доказом підтвердження отримання коштів є повідомлення № 4095-ВП від 27.06.2019 року ТОВ ФК «Вей Фор Пей», з якого вбачається, що відповідно до договору ВП-180516-3 від 18.05.2016 року було здійснено за дорученням ТОВ «Веллфін» успішний переказ коштів 27.06.2016 року на суму 1000 грн, власник картки - ОСОБА_1 , номер транзакції в системі WayForPay а_43630_50579.(а.с.44)

Пунктом 1.5 договору позики передбачено, що нарахування процентів за користування позикою проводиться наступним чином: розмір основних процентів складає: 1,9 процента від суми позики, але не менше ніж 30 грн. за перший день користування позикою; 1,9 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.2. цього договору; 3,8 проценти від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк, зазначений в п. 1.2. цього договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим Договором.

Сторони досягли згоди, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься у відповідності до графіку розрахунків - пункт 3.1. договору.

Як вбачається з наданого ТзОВ «Веллфін» розрахунку, станом на 15.07.2019 року, ОСОБА_1 має заборгованість за договором позики у розмірі 42914 грн., яка складається з: заборгованості за основною сумою позики - 1000 грн., заборгованості за відсотками згідно договору - 21177 грн., заборгованості за простроченими відсотками - 20 737 грн., що підтверджується довідкою щодо заборгованості за Договором № 50579 від 27.06.2016 року.(а.с.43)

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо стягнення із відповідача 1000 грн. суми позики та 391 грн. нарахованих процентів за період кредитування.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував усіх норм права та не стягнув із відповідача на його користь наявну заборгованість за відсотками 21177 грн. та за простроченими відсотками -20737 грн, оскільки вона виникла поза межами погодженими сторонами договору позики строку кредитування.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Таким чином, позикодавець ТОВ "Веллфін" відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції від 4 лютого 2020 року було зупинено виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, яке переглядалось, тому виконання рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 21 листопада 2019 року підлягає поновленню.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ч.3 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Веллфін" - залишити без задоволення.

Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 21 листопада 2019 року - залишити без зміни.

Поновити дію рішення Гусятинського районного суду від 21 листопада 2019 року.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ст. 389 ч.3 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 23 березня 2020 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

О.З. Костів