Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/259/19
Провадження № 2/499/4/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

заочне

19 березня 2020 року смт. Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області в складі: судді Тимчука Р.М. за участю секретаря судового засідання Мельника Р.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Іванівка Одеської області цивільну справу № 499/259/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів та просив суд стягнути з відповідача - ОСОБА_2 на її користь безпідставно отримані кошти в сумі 60 000,00 грн. (шістдесят тисяч), 00 грн, пеню в сумі 132712,80 грн; індекс інфляції за весь час прострочення в сумі 96024,00 грн; три проценти річних від суми прострочення в сумі 13391,39 грн. та судовий збір у розмірі 768,40 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачка послалася на наступне. Відповідач по справі ОСОБА_2 - є директором Фірми «Одеса-Бласко» мале приватне підприємство з 04.10.1991 року. Відповідно до усної домовленості з позивачем, ОСОБА_1 він повинен був укласти договір купівлі продажу частини нежитлової будівлі розміром 61 кв.м. по АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу на праві власності. На підтвердження укладеної в майбутньому угоди він отримав від позивача грошові кошти на загальну суму 60 000 (шістдесят тисяч) гривень та надав позивачу власноручно написані розписки (копії розписок до позову додаються).

Але громадянин ОСОБА_2 не підготував документи для продажу нерухомого майна та, як пізніше з`ясувалося, взагалі не мав жодного права продавати вищевказане нерухоме майно, так як воно перебуває під арештом.

Тобто, громадянин ОСОБА_2 не маючи жодних правових підстав для продажу вищевказаного нерухомого майна, через накладення безліч арештів, отримав неправомірну вигоду, шляхом обману та зловживанням довірою. Він позивача запевнив, що майно не перебуває під арештом, а лише потрібно підготувати документи для укладення угоди купівлі-продажу, для цього йому був потрібен деякий час. В діях громадянина ОСОБА_2 вбачаються ознаки кримінального правопорушення шахрайство - заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. З данного приводу позивач звернувся до Іванівського відділення поліції Роздільнянського відділу поліції ГУНП в Одеській області з відповідною заявою про злочин. За даним фактом відкрито кримінальне провадження № 0000027, що посвідчується витягом з ЄРДР, копія якого до позову додається.

Вищевказаними розписками не встановлена дата, до якої сторони мають укласти договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, а тому позивач вважає, що попередній договір не був укладений сторонами, оскільки термін виконання зобов`язання є суттєвою умовою договору.

Відповідач свої зобов`язання не виконав. Належну йому частину нежитлової будівлі не продав, безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 60 000 грн. не повернув.

Відповідачу 24.01.2019 року була направлена вимога цінним листом з вкладенням щодо повернення безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 60 000 грн. Однак лист повернувся з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (копія листа з відміткою додається).

Відповідач вважається таким, що порушив зобов`язання повернути безпідставно отриманні кошти в установлений ч. 2 п. 1 ст. 1049 ЦК України строк.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Ч.1 ст. 1213 ЦК України встановлює, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Несплата відповідачем суми боргу протягом тридцятиденного терміну з моменту пред`явлення вимоги (про що зазначено вище), є простроченням виконання грошового зобов`язання.

Отже, оскільки усні та письмові звернення, телефоні дзвінки до Відповідача про повернення безпідставно отриманих грошових коштів виявились безрезультатними, позивачка вимушена звернутись до суду за захистом порушеного права.

Відповідач у встановлений судом строк відзив на позов не подав, клопотань не заявляв.

На адресу реєстрації місця проживання відповідача судом направлялась ухвала про відкриття провадження та копію позову з доданими документами.

Відповідач судове поштове відправлення не отримав, до суду кореспонденція повернулася з відмітками про інші причини невручення.

Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомлені відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що судові поштові відправлення (копія позову з додатками, ухвала про відкриття спрощеного провадження, судові повістки) направлялися за адресою за місцем реєстрації відповідача (згідно адресної довідки), в зв`язку з тим, що згідно позначки працівника вручити поштове відправлення не представляється можливим, тому у суду є підстави розцінювати, що відповідач ухиляється від отримання судового виклику та є підстави вважати, що відповідач отримав ухвалу про відкриття спрощеного провадження та повідомлений про порядок розгляду справи.

Представник позивача просив справу розглядати у їх відсутність, на позовних вимогах наполягають та не заперечують у разі можливості проти заочного рішення.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, про що постановлено ухвалу суду.

Дослідивши письмові матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Свій висновок суд мотивує тим, що відповідно до усної домовленості з позивачем, ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 повинен був укласти договір купівлі продажу частини нежитлової будівлі розміром 61 кв.м. по АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу на праві власності.

На підтвердження укладеної в майбутньому угоди він отримав від позивача грошові кошти на загальну суму 60 000 (п`ятдесят шість тисяч) гривень та надав позивачу власноручно написані розписки, що підтверджується копією розписки.

Але громадянин ОСОБА_2 не підготував документи для продажу нерухомого майна та, як пізніше з`ясувалося, взагалі не мав жодного права продавати вищевказане нерухоме майно, так як воно перебуває під арештом, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

Відповідач свої зобов`язання не виконав. Належну йому частину нежитлової будівлі не продав, безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 60 000 грн. не повернув.

Відповідачу 24.01.2019 року була направлена вимога цінним листом з вкладенням щодо повернення безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 60 000 грн. Однак лист повернувся з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (копія листа з відміткою додається).

Відповідач вважається таким, що порушив зобов`язання повернути безпідставно отриманні кошти в установлений ч. 2 п. 1 ст. 1049 ЦК України строк.

Суд даючи оцінку фактам та обставинам на які посилалася позивачка, застосовуючи норми матеріального права прийшов до наступного.

Позивачкою по справі суду на обґрунтування своїх посилань та позовних вимог надані розписки ОСОБА_2 складені у простій письмовій формі, не посвідчені нотаріально, не зареєстровані в установленому законом порядку, проте за своїми ознаками є договором купівлі-продажу нерухомого майна, який є неукладеним.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

За правилами частини другої статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частина перша статті 1212 ЦК України, встановлює, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Крім цього, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина перша статті 207 ЦК України).

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 та у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 757/6937/17-ц, провадження № 61-18307св18.

Враховуючи, що грошові кошти в сумі були сплачені позивачем відповідачу з приводу викупу частини нерухомого майна, однак сторони не виконали вимоги законодавства в частині укладення у належній формі договору купівлі-продажу, крім того суд дійшов висновку про те, що вказані кошти відповідач утримує без належної правової підстави і не повертає їх позивачу, а тому вони підлягають поверненню на підставі статті 1212 ЦК України.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним судом у постановах : від 30.05.2019 року справа № 636/4948/14-ц; від 24.07.2019 року справа № 243/7986/16-ц; від 15.11.2018 року справа № 388/688/16-ц.

Стосовно позовної вимоги щодо стягнення з відповідача пені в сумі 132712,80 грн; індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 96024,00 грн; три проценти річних від суми прострочення в сумі 13391,39 грн., а всього в сумі 242128 гривень 19 коп. суд вважає, що вона також підлягає до задоволення виходячи з такого.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Судом встановлено, що відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем у сумі 60 000 грн.

Так як відповідач порушив грошове зобов`язання перед позивачем, тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Згідно з частиною другою статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Тобто, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного суду України викладеною у постановах від 16.05.2018 року справа № 686/21962/15-ц, від 22.05.2019 року справа № 661/1602/17.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку про те, що позивачем належним чином доведено обґрунтованість своїх позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 768,40 гривень відповідно до квитанції (а.с.1).

З огляду на це, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 768,40 гривень.

Керуючись ст. 202,205,524,625,1214 ЦК України, ст.ст.10, 11, 57, 64, 82, 88, 141, 198, 200, 258, 259, 264, 268, 280,281 ЦПК України суд,-

Ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про стягнення безпідставно набутих коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) безпідставно набуті кошти у сумі 60000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) пеню в сумі 132712,80 грн; індекс інфляції за весь час прострочення в сумі 96024,00 грн; три проценти річних від суми прострочення в сумі 13391,39 грн., а всього в сумі 242128 гривень 19 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судові витрати у сумі 768,40 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем до Одеського апеляційного суду через Іванівський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяР. М. Тимчук