Справа № 446/1938/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2020 року Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області в складі: головуючого - судді Бакай І. А.

за участі:секретаря судового засідання Михайлишин О.В.

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кам`янка-Бузька цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду із позовом, який в подальшому змінила та просить суд винести рішення, яким визнати факт проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в період часу з 2012 року по 02 серпня 2013 року та в період з 16 грудня 2014 року по 25 червня 2016 року; визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя земельну ділянку площею 0.0097 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки №:06:000:0255, на якій розташований житловий будинок (котедж); визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя котедж розташований на земельній ділянці площею 0.0097га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки №:06:000:0255; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію замість належної ОСОБА_3 Ѕ частки у праві спільної сумісної власності на котедж, що розташований на земельній ділянці площею 0.0097га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки №:06:000:0255, який зводився за спільні кошти подружжя, в розмірі 1/2 частки від вартості котеджу та стягнути з відповідача судові витрати по справі та витрати понесені на правову допомогу.

У підтвердження заявлених вимог покликається на те, що, починаючи з 2012 року вона з відповідачем почали проживати разом в цивільному шлюбі, в орендованій ними квартирі в АДРЕСА_2 , разом вели спільне господарство, купували усі необхідні речі за спільні кошти, разом оплачували оренду квартири, тощо. 02 серпня 2013 року вони офіційно уклали шлюб в Галицькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції. Від шлюбу у них народилась донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Оскільки відповідач військовозобов`язаний і з метою уникнути перебування в зоні АТО він вмовив її на розірвання шлюбу (формальне) та на те, щоб вона погодилась на те, щоб в рішенні зазначалось, що дитина залишається проживати з ним і з метою збереження відносин вона погодилась на пропозицію відповідача. 16 грудня 2014 року, на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Львова шлюб між ними було розірвано, проте вони і надалі продовжували проживати однією сім`єю в тій самій орендованій квартирі, виховувати доньку, разом вели спільне господарство, їздити на відпочинок, святкувати разом свята тощо. Під часу спільного проживання з відповідачем, а саме з 2012 року, вони вирішили придбати спільне житло для спільного проживання. Влітку 2013року відповідач укладав договір на придбання котеджу в АДРЕСА_1 , забудовником якого являється " Трембіта " і всі спільні сімейні кошти йшли на виплату вищевказаного котеджу, вони робили там ремонт, вона особисто займалась оздобленням котеджу, купували техніку. Проте їхні стосунки з відповідачем припинились в червні 2016 року, вони роз`їхались проживати окремо, відповідач з`їхав в вищевказаний котедж. Під час спільного проживання, а саме 2012 року, вона постійно працювала в ТзОВ "ТехноВаги", під час перебування в декретній відпустці працювала на дому, а саме займалась виготовленням під замовлення вишивки, а відтак мала можливість вкладати на рівні з відповідачем кошти в сім`ю.Вже після припинення фактичних шлюбних стосунків, а саме в червні 2016 року, їй стало відомо про те, що відповідач оформив право власності на земельну ділянку вже після розірвання шлюбу, а саме в лютому 2015 року, хоча дана земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя.Крім того, коли в провадженні Кам`янка - Бузького районного суду Львівської області знаходилась дана цивільна справа ОСОБА_4 таємно відчужив вищезгадану земельну ділянку, хоча повинен був отримати згоду колишньої дружини ОСОБА_3 та відповідний дозвіл на відчуження.

Відповідач ОСОБА_4 подав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що не погоджується з позовом ОСОБА_3 , вважає його необгрунтованим, не підтвердженим жодними доказами та спрямованим на неправомірне одержання вигоди позивачем на свою користь за рахунок відповідача. Зазначив, що він з позивачкою познайомились в кінці 2012р. У 2013 році позивач повідомила відповідачу про свою вагітність, у зв`язку з чим 02.08.2013р. між ними було зареєстровано шлюб. До реєстрації шлюбу позивач періодично зупинялась у квартирі, яку він орендував за адресою АДРЕСА_2 , однак спільного господарства вони не вели. Шлюб між ними розірвано 16.12.2014р. рішенням Шевченківського районного суду м.Львова, яке набрало законної сили, сторонами не оскаржувалось, розірвання шлюбу не визнавалося фіктивним. Після розірвання шлюбу сторони дійсно намагались підтримувати адекватні стосунки в інтересах спільної доньки, однак не як подружжя, а як батьки спільної дитини, що не може бути доказом фактичних шлюбних відносин. Надані позивачем фотографії, не містять персоніфікації відображених на них осіб, також не можливо встановити конкретного часу їх виготовлення зазначених знімків, також такі знімки можуть піддаватися ретушуванню та виправленню перед їхнім друком, а відтак не можуть бути належними та достовірними доказами. Також неправдивим є твердження позивача стосовно укладення відповідачем договору на придбання котеджу, забудовником якого є ТОВ "Трембіта". Жодних доказів про сплату коштів на виплату котеджу, придбання побутової техніки, наявності у позивачки доходів, не підтверджені жодними доказами.

Представником відповідача - адвокатом Вовк У.В. подано заяву до заяви про зміну предмету позову, у якій вона заперечує проти задоволення позову, оскільки відповідач набув земельну ділянку, не перебуваючи у шлюбі з позивачем, крім того передача земельної ділянки ОСОБА_4 здійснювалась безоплатно із земель комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, а тому не входить до складу спільної сумісної власності подружжя та не може бути визнаною такою в рамках даної судової справи.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні підтримали позовні вимоги просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні просила в задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки такі є безпідставними.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показала, що знає сторін з 2012 року. Вони були сусідами по АДРЕСА_3 , де сторони винаймали квартиру. У 2014 році у них народилась донька, перестали жити як подружжя у червні-липні 2016 року. Зі слів відповідача, коли вони відпочивали у компанії їй було відомо, що сторони придбали котедж у с.Ременові.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні показав, що знайомий з відповідачем, який був його сусідом по АДРЕСА_3 . Сторони жили як чоловік і жінка з 2012 року. Позивач йому розповідала, що вони з відповідачем розлучились, для того, щоб ОСОБА_9 не забрали в АТО, однак продовжували проживати як подружжя. Він часто бував у них в гостях, разом їздили відпочивати на Буковель . Йому відомо, що сторони мали придбати котедж в с.Ременів, він особисто був з відповідачем у с.Ременові, котедж ще не був побудований. Позивачка працювала, займалась вишивкою, вибирала двері для майбутнього будинку.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні показала, що неодноразово була у позивачки в гостях по АДРЕСА_3 , разом з сторонами святкували дні народження дітей. Їй було відомо про те, що сторони придбали котедж у с.Ременові, облаштовували його. Про розірвання шлюбу вона дізналась влітку 2016 року, що її здивувало, оскільки сторони були ідеальною сім`єю. Після розлучення відповідач переїхав у котедж, вона з позивачем були у відповідача в гостях після їх розлучення.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні показала, що вчилась з позивачкою, ближче почала спілкуватись з весни 2014 року, відповідача позивач представила як чоловіка та батька доньки. Вони разом відпочивали, святкували дні народження, у 2016 році разом із сторонами святкували день народження доньки. Їй відомо, що сторони їздили взимку на лижі, зустрічати Новий рік у м.Рим. Сторони планували переїхати в с.Ременів.

Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 02 серпня 2013 року.

Від даного шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народилась дочка - ОСОБА_5 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 14.03.2012 року Галицьким відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 16 грудня 2014 року шлюб між сторонами розірвано.

Дане рішення набрало законної сили, сторонами не оспорювалось, розірвання шлюбу не визнавалося фіктивним в порядку ст.108 Сімейного кодексу України.

Рішенням суду встановлено, що сторони з травня 2014 року не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства, проживають окремо.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин 2,4 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, незаборонених законом і таких що не суперечать моральним засадам суспільства.

Юридичне поняття шлюбу визначено в частині 1 статті 21 СК України, де вказано про те, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Частиною 1 статті 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Отже, при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, суд враховує, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків.

Згідно положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, за позовною вимогою про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2012 року по 02.08.2013 року та з 16.12.2014 року по 25.06.2016 року предметом доказування є наявність обставин ведення сторонами спільного господарства, наявності в них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом).

До заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу додаються документи та докази того, що між заявником та іншою особою мали місце фактичні шлюбні стосунки.

Відповідно до висновків, викладених у Постанові Верховного Суду від 25.01.2018 року (справа № 337/5266/15-ц), аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст.74 СК поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Періодичне спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні ст.74 СК України без наявності інших ознак сім`ї.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Позивач не надала належних, допустимих та безспірних доказів того, що вона з 2012 року по 02.08.2013 року та з 16.12.2014 року по 25.06.2016 року проживала однією сім`єю з відповідачем, вела з ним спільне господарство, мала спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, тобто що між ними в цей період часу мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю, у розумінні статті 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї.

З пояснень свідків у судовому засідання зі сторони позивача, судом також не встановлено ознак спільного проживання сторін однією сім`єю, за яким: чоловік та жінка проживають разом, ведуть спільне господарство, мають єдиний бюджет, фактів купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Спільне відвідування та прийом гостей, перебування в одній квартирі, суд не вважає беззаперечними доказами факту проживання сторін як чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, оскільки самі вони по собі, без належних підтверджень інших ознак факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, не являються достатніми доказами, а можуть свідчити лише про наявність дружніх стосунків, періодичне спільне проведення вільного часу, спільне виховання дитини.

Крім того, покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, такого висновку дійшов Верховний Суд під час розгляду справи №129/2115/15-ц ( Постанова від 14 лютого 2018 року).

Суду не надано документальних доказів, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, тощо.

Надані роздруківки фотокарток, на які посилається позивач, як на докази проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу, суд до уваги не приймає, оскільки такі дають підстави стверджувати, що позивач та відповідач мали спільне коло друзів та спільно проводили час, святкували день народження доньки, але не доводять факту, що у вказаний період між сторонами склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову щодо встановлення факту спільного проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, починаючи з 2012 року по 02.08.2013 року та з 16.12.2014 року по 25.06.2016 року слід відмовити у зв`язку із недоведеністю.

Що стосується позовних вимог про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя земельну ділянку площею 0.0097 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки №:06:000:0255, на якій розташований житловий будинок (котедж), то судом встановлено, що рішенням Ременівської сільської ради № 31 від 21.08.2014 року ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку із земель запасу комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації.

Статтею 57 Сімейного кодексу України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Таким чином земельна ділянка була особистою приватною власністю ОСОБА_4 ,. а тому не входить до складу спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, згідно ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту, державної реєстрації таких прав.

ОСОБА_4 набув права власності на спірну земельну ділянку 18.02.2015р., що підтверджується інформацією наданою відділом у Кам`янка-Бузькому районі ГУ Держгеокадастру, тобто не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі і мав право розпорядитись своєю власністю, а саме укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки 27.03.2018 року.

Щодо визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя котедж розташований на земельній ділянці площею 0.0097 га по АДРЕСА_1 , то як вбачається з відповіді ТзОВ "БК "Трембіта" дане товариство не укладало жодних договорів на житловий будинок із відповідачем - ОСОБА_4 .

Враховуючи наведене, вищенаведені вимоги позовні вимоги позивача, як відповідно і вимога про грошову компенсацію Ѕ частки у праві спільної сумісної власності на котедж, що розташований на земельній ділянці площею 0.0097 га по АДРЕСА_1 до задоволення не підлягають.

У відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно матеріалів справи, між адвокатським бюро "Уляни Вовк" та ОСОБА_4 укладено Договір про надання правової допомоги № 1-09/18 від 03.09.2018 року.

Пунктом 1.1 Договору передбачено, адвокат зобов`язується надати клієнту правничу (правову) допомогу щодо захисту його прав та законних інтересів пов`язаних з приводу поділу майна подружжя.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3, 4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною 5 статті 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Склад та розмір витрат пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Враховуючи вищевикладене, положення ст. 81 ЦПК України витрати на правничу допомогу підлягають частковому задоволенню в частині документального підтвердження, а саме, згідно розрахунку витрат на правничу допомогу, наданих квитанцій до прибуткового касового ордера, задоволенню підлягають витрати витрачені ознайомлення з матеріалами справи - 2400 грн., підготовка відзиву на позовну заяву, оформлення, надсилання копії позивачу, подання до суду - 6000 грн., підготовка заяви на виконання ухвали суду про витребування доказів, надсилання до суду -1200 грн., підготовка заяви на заяву про зміну позовних вимог, надсилання позивачу, суду - 2400 грн. на загальну суму 14000 грн.

Що стосується участі у судових засіданнях, то як вбачається із даних протоколів судових засідань адвокат Вовк У.Я. провела безпосередньо у судових засіданнях: 31.05.2018 року - з 11 год. 57 хв. до 12год. 04 хв. - 7 хв.; 28.09.2018 року - з 11 год. 37 хв. до 11 год. 46 хв. - 9 хв.; 28.03.2019 року - 14 год. 32 хв. до 14 год. 39 хв. - 7 хв.; 25.06.2019 року - з 15 год. 22 хв. до 15 год. 28 хв. - 6 хв.; 31.10.2019 року - з 16 год. 36 хв. до 17 год. 46 хв. - 1 год. 10 хв.; 03.03.2020 р. - з 16 год. 50 хв. 16 год. 54 хв.- 4 хв., 13.03.2020р.- з 12 год. 08 хв. до 12 год. 41 хв. - 33хв., всього 2 год. 37 хв. При вартості однієї робочої години 1200 грн., що передбачено п.3.2. договору про надання правової допомоги, стягнення підлягають витрати в розмірі 3104 грн.

Стосовно витрат, понесених відповідачем за підготовку і надсилання поштою адвокатського запиту в сільську раду - 600 грн., то, зважаючи на невелику складність при підготуванні даного запиту, суд приходить до висновку про завищеність оцінки виконаної роботи, а тому такі витрати до задоволення не підлягають.

Враховуючи викладене, ту обставину, що позивачем доведено надання професійної правничої допомоги адвокатом в суді, а також оплата за надану правничу допомогу, та враховуючи співмірність зі складністю справи та виконаними адвокатом послугами, суд дійшов висновку, що подана заява підлягає частковому задоволенню в сумі 17140 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна подружжя - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 судові витрати в користь ОСОБА_4 у розмірі 17140 (сімнадцять тисяч сто сорок) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції від 3 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди (Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області).

Повний текст рішення виготовлено 23 березня 2020 року.

Суддя: І.А.Бакай