Номер провадження: 22-ц/813/4487/20
Номер справи місцевого суду: 1519/2-1645/11
Головуючий у першій інстанції Мазун І.А.
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року по справі за заявою ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , про перегляд рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 травня 2014 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування та договору купівлі-продажу недійсними,

ВСТАНОВИВ:

23 травня 2014 року Малиновський районний суд м.Одеси постановив рішення, яким відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування та договору купівлі-продажу недійсними. Підставою для постановлення такого рішення стало те, що ОСОБА_5 при підписанні 21 вересня 2004 року договору дарування житлового будинку з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 при житті здатна була усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

20 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою, у якій просить суд переглянути рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 травня 2014 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування та договору купівлі-продажу недійсними, посилаючись на наступні обставини.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , про перегляд рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 травня 2014 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування та договору купівлі-продажу недійсними.

Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій ставить питання про скасування ухвали і направлення справу на новий розгляд до Малиновського районного суду..

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість судового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів 2. 4. 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, гарантує право кожному на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, а саме у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999 у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії), від 22.02.2007 у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (див. рішення від 19 квітня 1994р. у справі «Ван де Харк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands), серія А, №288, ст.20, п.61). Ступінь, в якому цей обов`язок вказувати причини застосовується, може варіюватися в залежності від характеру рішення. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України» (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), §58, рішення від 10 лютого 2010р., №4909/04) (див. також рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994р., серія A, №303-A, заява № 18390/91, п.29).

Вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23.02.2006р. № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 23 травня 2014 року, яке набрало законної сили, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування та договору купівлі-продажу недійсними відмовлено. Дійсно при розгляді вказаної справи ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 10 квітня 2012 року було призначено посмертну комісійну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання а саме - якими конкретно захворюваннями і протягом якого конкретного часу страждала ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виходячи з відомостей, відображених у наданій медичній документації відносно неї та чи могла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням наявних у неї захворювань розуміти характер, значення, наслідки своїх дій, свідомо керувати ними на момент укладення договору дарування домоволодіння АДРЕСА_1 , укладеного 21 вересня 2004 року.

Згідно акту №475 комісії лікарів судово-психіатричних експертів Одеської клінічної психіатричної лікарні №1 від 14 вересня 2012 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням наявних у неї захворювань могла розуміти характер, значення, наслідки своїх дій, свідомо керувати ними в момент укладення договору дарування домоволодіння АДРЕСА_1 , укладеного 21 вересня 2004 року.

Крім того, в матеріалах справи наявний висновок судово-психіатричних експертів №129 віл 24 березня 2017 року, складений КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» на підставі ухвали Малиновського районного суду м.Одеси від 08 червня 2016 року з урахуванням медичної картки ОСОБА_5 про перебування на лікуванні у приватній психіатричній лікарні з 24 грудня 2002 року по 25 січня 2003 року, з якого вбачається, що ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час укладання договору дарування 21 вересня 2004 року, була здатна розуміти характер та фактичний зміст власних дій та повною мірою усвідомлювати їх значення, передбачати їх наслідки на час укладання договору дарування 21 вересня 2004 року.

Також матеріали справи містять висновок судово-психіатричного експерта Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. О. І. Ющенка №14, складений 06 серпня 2018 року, який також підтвердив той факт, що на час укладання договору дарування від 21 вересня 2004 року. ОСОБА_5 на хронічне психічне захворювання не страждала, перебувала поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності, вона усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними; ОСОБА_5 на час укладення договору дарування від 21 вересня 2004 року могла розуміти характер та фактичний зміст власних дій та повною мірою усвідомлювати їх значення та передбачати наслідки.

Згідно ч.1, п.1 ч.2 ст.423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Відповідно до ч.ч.3, 4, 7 ст.429 ЦПК України за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення; за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду. У разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали, постанови за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу. Судове рішення, ухвалене за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, може бути переглянуте на загальних підставах.

Підсумовуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги те, що заявником не надано жодного доказу, який свідчив би про те, що на час укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договору дарування від 21 вересня 2004 року житлового будинку з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 не усвідомлювала наслідків своїх дій та не могла керувати ними, правильним є висновок суду, щодо відсутності підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , про перегляд рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 травня 2014 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування та договору купівлі-продажу недійсними

Перебування ОСОБА_5 на лікуванні в приватній психіатричній лікарні з 24 грудня 2002 року по 25 січня 2003 року та те, що вона була виписана звідти з діагнозом - атеросклеротична судинна деменція хоч і є нововиявленою, однак висновків суду вона не спростовує.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив обставини у справі, надані докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, що їх регулює, висновок суду першої інстанції ґрунтуються на вимогах закону та узгоджуються з матеріалами справи, у зв`язку із чим, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали не знайшли своє відображення в матеріалах справи, а отже є необґрунтованими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи та спростовані дослідженими судом доказами, яким дана правильна правова оцінка.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20.03.2020 року.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький