Роздільнянський районний суд Одеської області
УХВАЛА

Справа № 511/1201/20

Номер провадження: 2-з/511/11/20

"15" липня 2020 р. Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Іванової О. В. ,

секретаря судового засідання Кирилової І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Роздільна Одеської області позовну заяву за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Роздільнянського районного суду Одеської області на розгляді перебуває вищезазначена цивільна справа.

Ухвалою суду від 15.07.2020 року провадження за позовною заявою відкрито та справа призначена в порядку загального позовного провадження до підготовчого судового засідання.

Одночасно з позовною заявою 14.07.2020 року на адресу суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову, яку він мотивує тим, що у провадженні Роздільнянського районного суду Одеської області перебуває на розгляді цивільна справа за його позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 03.07.2004 року сторонами було зареєстровано шлюб. У період шлюбу, було придбано ними наступне нерухоме майно:

- земельну ділянку площею 0,0531 га, для ведення садівництва, кадастровий номер :01:002:2574, що розташована: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки від 19 липня 2012 року, посвідченим того ж дня приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу Одеської області та зареєстрованим в реєстрі за № 1139, за що мною сплачено її продавцю 22 295 грн. 00 коп.;

- земельну ділянку площею 0,0534 га, для ведення садівництва, кадастровий номер :01:002:4139, що розташована за адресою: Одеська область, Роздільнянський район, Єгорівська сільська рада Роздільнянського району Одеської області, громадська організація садівників «Мрія», ділянка АДРЕСА_2 (колишня АДРЕСА_3 ), що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки від 23 серпня 2017 року, посвідченим того ж дня приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрованим в реєстрі за № 395, за що мною сплачено її продавцю 24 644 грн. 00 коп..

Також під час перебування у шлюбі вони придбали наступне рухоме майно:

- автомобіль марки NISSAN LEAF, 2013 року випуску, VIN-код: НОМЕР_1 , колір «сірий», державний номерний знак НОМЕР_2 , що підтверджується довідкою Територіального сервісного центру МВС № 5146 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області № 31/15/5146-2/аз.

Право власності на вищевказані земельні ділянки, та автомобіль було зареєстроване за відповідачкою.

У зв`язку з вищевикладеним, на думку позивача, відповідач ОСОБА_2 може здійснити відчуження земельних ділянок, продати автомобіль, чим в подальшому може позбавити позивача ОСОБА_1 права на Ѕ їх частин, тому існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

У зв`язку з вищевикладеним позивач просить суд вжити заходи забезпечення свого позову шляхом:

1) накладення арешту на належні ОСОБА_2

- земельну ділянку, площею 0,0531 га, для ведення садівництва, кадастровий номер :01:002:2574, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянка площею 0,0534 га, для ведення садівництва, кадастровий номер :01:002:4139, що розташована за адресою: Одеська область, Роздільнянський район, Єгорівська сільська рада, громадська організація садівників «Мрія», ділянка № 101, із забороною їх відчуження та укладення будь-яких інших цивільно-правових договорів (оренди, застави, тощо) та здійснення будь-яких реєстраційних дій відносно вищевказаних земельних ділянок.

- автомобіль марки NISSAN LEAF, 2013 року випуску, VIN-код: НОМЕР_1 , колір «сірий», державний номерний знак НОМЕР_2 та заборонити у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо відчуження вищезазначеного транспортного засобу, передачі його в оренду, видачі довіреності на право керування чи розпорядження ним, а також вчинення інших дій щодо транспортного засобу.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Сторони в судове засідання не викликалися.

В порядку ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши матеріали справи та надавши їм належну оцінку, суд вважає, що заява позивача про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч.1,2ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст.150 ЦПК України позов може забезпечуватися забороною вчиняти певні дії.

Згідно до роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому при виконанні такого рішення.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Також, згідно п. 43 Рішення по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004усправі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Також, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Отже, забезпечення позову по суті-це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому, пд час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Судом встановлено, що на даний час між сторонами по справі існує реальний спір з приводу визнання права власності та поділу майна колишнього подружжя.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Згідно ч.6 ст. 153 ЦПК України суд залежно від обставин справи може забезпечити позов повністю або частково.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд виходить із співмірності заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам і відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, та, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Способи забезпечення позову, про застосування яких просить заявник, є частково співмірними із заявленими позовними вимогами, а заява містить достатньо обґрунтовані припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

На підставі вищевикладеного, враховуючи, що невжиття таких заходів забезпечення позову, як накладення арешту на зазначене в заяві про забезпечення позову майно може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, суд вважає необхідним накласти арешт на спірне майно, яке належить відповідачу шляхом заборони його відчуження та здійснення будь-яких реєстраційних дій відносно вищевказаного нерухомого майна та автомобілю, оскільки саме такі заходи забезпечення позову будуть співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Що стосується вимоги позивача ОСОБА_1 застосувати заходи забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти дії щодо укладення будь яких інших цивільно правових договорі (оренди, застави, тощо), видачі довіреності на право керування чи розпорядження автомобілем, а також вчинення інших дій щодо транспортного засобу, суд зазначає, що вищевказані заходи забезпечення позову позивачем не обґрунтовані, всупереч вимогам, передбаченим ч.4 ст. 151 ЦПК України, у зв`язку з чим у задоволенні заяви в цій частині необхідно відмовити.

У зв`язку з вищевикладеним приймаючи до уваги те, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкти нерухомого майна у вигляді земельних ділянок та автомобіль право власності на які зареєстроване за ОСОБА_2 може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі підлягає задоволенню частково.

При вирішенні питання щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення слід зазначити наступне.

Регламентація питання про зустрічне забезпечення позову здійснюється положеннями ст. 154 ЦПК України. Зокрема, вказаною нормою передбачено, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову.

З аналізу наведеної норми вбачається, що єдиним критерієм застосування судом зустрічного забезпечення позову є забезпечення можливості відшкодування збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову. При цьому можливість таких збитків має бути ретельно досліджена судом, визначено їх потенційний розмір, оцінено співмірність застосованих заходів забезпечення позову розміру таких можливих збитків та розміру зустрічного забезпечення.

Суд не вбачає підстав для застосування зустрічного забезпечення, оскільки матеріали справи не містять доводів та аргументів, яким чином накладений арешт може завдати збитків відповідачу, а також в чому саме можуть полягати такі збитки. Окрім того, не містять матеріали справи й доказів наявності передбачених ст. 154 ЦПК України випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення.

Окрім того, суд роз`яснює відповідачу, що за його вмотивованим клопотанням, відповідно до ч.1 ст. 158 ЦПК України, суд у наступному, може змінити або скасувати захід забезпечення позову.

Керуючись ст. 149,150 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна задовольнити частково.

Вжити заходи забезпечення позову у цивільній справі №511/1201/20 шляхом накладення арешту та заборони ОСОБА_2 відчужувати та вчиняти будь які реєстраційні дії відносно майна :

- земельної ділянки, площею 0,0531 га, для ведення садівництва, кадастровий номер :01:002:2574, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 « АДРЕСА_5 », АДРЕСА_6 « АДРЕСА_7 » АДРЕСА_8 ділянка АДРЕСА_9 ;

- земельної ділянки, площею 0,0534 га, для ведення садівництва, кадастровий номер :01:002:4139, що розташована за адресою: Одеська область, Роздільнянський район, Єгорівська сільська рада, громадська організація садівників «Мрія», ділянка № 101;

- автомобілю марки NISSAN LEAF, 2013 року випуску, VIN-код: НОМЕР_1 , колір «сірий», державний номерний знак НОМЕР_2 право власності на які зареєстроване за ОСОБА_2 .

В іншій частині задоволення заяви відмовити.

Ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Особи, винні в невиконанні ухвали про забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом.

Учасник справи може подати до суду вмотивоване клопотання про скасування заходу забезпечення позову.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня проголошення ухвали.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

С Суддя: О. В. Іванова