ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/2132/19Головуючий у 1-й інстанції Содомора Р.О.
Провадження № 22-ц/817/276/20 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 310020000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Ткач О. І., Ходоровський М. В.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

апелянта ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 20 грудня 2019 року (ухвалене суддею Содоморою Р.О., дату складання повного тексту не зазначено) у цивільній справі № 595/2132/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідач свого обов`язку щодо утримання дітей не виконує, в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дітей не надає.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 20 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 2000 грн. щомісячно, на кожну дитину, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.11.2019 року і до досягнення дітьми повноліття.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу у якій, посилаючись на однобічність і необґрунтованість рішення суду, просив рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким зменшити суму аліментів на утримання дітей до 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Вказав, що він не має постійного та стабільного джерела доходу і після розірвання шлюбу постійно надавав матеріальну допомогу на утримання дітей.

Зазначив, що судом не враховано його матеріального становища та інші обставини, що мають істотне значення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги заперечила і вказала, що відповідач працездатний і має можливість працювати, інших утриманців не має та має неофіційні доходи.

Зазначила, що відповідач користується двома автомобілями та надає ними послуги з перевезення. Регулярно їздить за кордон, що свідчить про наявність в нього грошових коштів, які б могли бути спрямовані дітям. Крім цього має підсобне господарство.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та навів доводи аналогічні викладеним в скарзі.

Підтвердив, що він їздить в Польщу та те, що у нього є автомобіль і зазначив, що в 2019 році близько десяти разів їздив в Польщу (надавав послуги), двічі брав із собою дітей, купляв їм речі.

Вказав, що він несе витрати щодо утримання дітей, зокрема оплачує послуги лікарів, сплачує по 1200 грн за харчування дітей, а також бере дітей у закордонні поїздки.

ОСОБА_2 будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явилась.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, заслухавши пояснення апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі до 10.04.2012 року.

У даному шлюбі сторони мають двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Діти проживають з позивачкою, що не оспорюється відповідачем.

Між сторонами відсутня домовленість про утримання дітей та сплату аліментів, що стало підставою для звернення позивачки до суду.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що аліментів на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі по 2000 грн. щомісячно, на кожну дитину, буде достатньо для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку та що відповідач має можливість сплачувати аліменти у такому розмірі.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до частини 1 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Доводи відповідача щодо неврахування судом його матеріального становища, а саме відсутності постійного місця працевлаштування, не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки, указані обставини були встановлені судом. Судом також було встановлено, що відповідач є особою працездатного віку, не надав доказів, які свідчать про стан здоров`я, що перешкоджає можливість працевлаштування.

В суді апеляційної інстанції апелянт визнав, що він їздить за кордон і отримує дохід від таких поїздок.

Отже, виходячи з інтересів дітей, ураховуючи те, що позивач позбавлена можливості самостійно на достатньому рівні забезпечувати утримання дітей, а відповідач є особою працездатного віку та зобов`язаний належним чином утримувати своїх дітей, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі визначеному судом першої інстанції.

В ході розгляду даного спору судом відповідачем не наведено обставин, які в контексті ст. 182 СК України свідчили б про відсутність можливості сплачувати аліменти у більшому розмірі ніж 50% законодавчо встановленого прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку.

Щодо доводів апеляційної скарги про врахування витрат відповідача, які пов`язані з наданням коштів на утримання дітей, оплати консультацій лікарів і лікування дітей, оплати харчування дітей та здійснені ним інших витрат, колегія зазначає, що такі витрати можуть свідчити про участь батька у забезпеченні певних потреб дітей.

Проте, ураховуючи, що аліменти мають на меті забезпечити нормальні умови життя дітей, достатні для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, ці витрати самі по собі не замінюють собою аліментних зобов`язань.

Отже твердження скаржника про врахування понесених ним витрат не дає підстав для зміни судового рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 20 грудня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 березня 2020 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Ткач О.І.

Ходоровський М.В.