Справа № 405/6261/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року м. Кропивницький

Ленінський районний суд м. Кіровограда у складі:

головуючого-судді: Драного В.В.

при секретарі: Дерев`янко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю. В обґрунтування позову вказує, що 12.06.1999 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 . У 2000 році вона, разом із своїми неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизовала квартиру АДРЕСА_1 . Відтак, вона та її діти отримали кожен у спільну сумісну власність по 1/3 частині вказаної квартири. Згодом, 14.04.2000 року дана квартира була продана за 2400 доларів США, що за тодішнім курсом валют складало приблизно 12000 грн. 14.05.2000 року на частину отриманих від продажу даної квартири коштів позивач від свого імені та імені своїх дітей придбала іншу квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначена квартира була придбана ними за 700 доларів США, що за тодішнім курсом валют складало приблизно 3500 грн. Відтак, їй та її дітям належить по 1/3 частині вказаної квартири. При цьому, оскільки належна позивачу 1/3 частина зазначеної квартири була придбана у період шлюбу з відповідачем, то вона вважається спільною сумісною власністю подружжя. Однак позивач вказує, що дане нерухоме майно є її особистою власністю, оскільки було придбане за кошти отримані від продажу її особистої власності приватизованої квартири АДРЕСА_1 . За таких обставин, просить визнати належну їй 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27.08.2019 року відкрито позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04.12.2019 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті.

14.01.2020 року представник позивача подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, виходячи з підстав, викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити та розглядати справу без її участі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надав, відзиву на позовну заяву від відповідача до суду не надходило.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

За таких обставин, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі матеріалів справи та наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12.06.1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, після державної реєстрації якого позивач змінила прізвище на ОСОБА_5 . Однак, 10.08.2001 року шлюб було розірвано та після державної реєстрації розірвання шлюбу позивач змінила своє прізвище на ОСОБА_6 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 21.04.2017 року № 5, свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим повторно 03.06.2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського РУЮ (а.с. 6, 11).

Як вбачається із свідоцтва про право власності на житло від 30.03.2000 року, виданого Новенською селищною радою, ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належала на праві приватної (сумісної або часткової) власності квартира АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Згідно договору купівлі-продажу від 14.04.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Прохор Л.Є., зареєстрованого в реєстрі за № 1030, ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продали квартиру АДРЕСА_1 , за 2000 грн. (а.с. 8).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 04.05.2000 року, посвідченого державним нотаріусом Першої кіровоградської державної нотаріальної контори Звіздун Н.К., зареєстрованого в реєстрі за № 2-1523, ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 купили квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , за 739 грн. (а.с. 9).

Таким чином, обставини справи свідчать про те, що спірні правовідносини виникли до 1 січня 2004 року (до набуття чинності Сімейного кодексу України), а тому на них поширюються норми Кодексу про шлюб та сім`ю України.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до ст. 1, ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Передача квартир (будинків) житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Тому, суд погоджується з позицією позивача, яка вважає, що приватизоване нею нерухоме майно, а саме 1/3 частина квартири, що розташована, за адресою: АДРЕСА_3 , належала їй на праві особистої приватної власності. В той час, як квартира за адресою: АДРЕСА_2 була придбана в період шлюбу з ОСОБА_2 .

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 року у справі № 462/4801/15-ц та від 20.06.2018 року у справі 1311/832/12-ц.

Разом з тим, відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Положеннями ст. 22 КпШС України, який був чинний на час спірних правовідносин, та ст. 60 СК України, який аналогічним чином урегульовував спірні правовідносини, презюмується спільність майна подружжя, набутого подружжям за час шлюбу.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорити поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Дана правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, позивач не надала належних, достовірних та достатніх доказів того, що вона придбала 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , саме за кошти, отримані нею від продажу приватизованої квартири і не в період шлюбу з відповідачем. Сам по собі продаж приватизованої квартири не може свідчити про це, а інших доказів позивач не надала.

Відтак, вимоги позивача про визнання спірного майна особистою власністю є необґрунтованими, а тому задоволенню не пілягають.

Керуючись ст. ст. 11-13, 19, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 ) про визнання майна особистою власністю відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його підписання до Кропивницького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Кіровограда.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ленінського районного суду

м. Кіровограда В.В. Драний