Справа № 444/88/19 Головуючий у 1 інстанції: Яиновський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/1998/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретаря: Матяш С.І.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 18 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: СК ПрАТ «Галицька» про відшкодування збитків (шкоди) завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и л а:

В січні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Свої вимоги Позивач обґрунтовував тим, що 05 січня 2016 року Відповідач внаслідок порушення правил дорожнього руху спричинив дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої транспортний засіб Позивача зазнав механічних пошкоджень. Розмір матеріальних збитків у зв`язку із пошкодженням транспортного засобу Позивача, останній оцінює в 49 961,00 гривню. Окрім цього Позивач вважав, що Відповідачем було заподіяно йому моральну шкоду, розмір якої Позивач оцінює в 50 000,00 гривень. Просив позовні вимоги задоволити у повному обсязі.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 18 квітня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , фактично проживає АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) - 46 961 грн. матеріальної шкоди та 50 000 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , фактично проживає АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 969,61 який сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував в повній мірі всіх обставин, що мають значення для справи, а також не було доведено обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими.

В апеляційній скарзі покликається на те, що обгрунтовуючи матеріальну шкоду, пов`язану із пошкодженням автомобіля марки Volkswagen Jetta реєстраційний № НОМЕР_5 , позивач ОСОБА_3 посилається на висновок судової автотоварознавчої експертизи від 31 березня 2016 року № 697. Згідно із цим висновком, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Volkswagen Jetta реєстраційний № НОМЕР_5 , в цінах станом на 05 січня 2016 року становить 45486 гривень.

Однак, власником автомобіля марки Volkswagen Jetta реєстраційний № НОМЕР_5 є громадянин ОСОБА_4 , житель с. Волиця Жовківського району Львівської області. Позивач ОСОБА_3 на час ДТП керував даним автомобілем, надав суду докази про те. нібито він був законним володільцем вказаного автомобіля вже після подання позовної заяви до суду, хоча відповідно до приписів п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Згідно із ч.ч. 1, 5 ст. 175 ЦПК України, позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких грунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Суд некритично поставився до доказів належності автомобіля позивачу, наданих вже після подання позовної заяви. При цьому, що саме перешкоджало позивачу протягом трьох років, які минули з часу ДТП, зберігати відповідні правовстановлюючі документи на автомобіль, щоби долучити до позовної заяви.

Також звертає увагу на те, що між ним та Страховою компанією ПрАТ «Галицька» було укладено договір загальнообов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії якого з 08.09.2015 до 07.09.2016 (поліс № АІ/8577886). У полісі зазначено страхову суму на одного потерпілого за шкоду, завдану життю і здоров`ю, в розмірі 100000 грн., а за шкоду, завдану майну, - 50000 грн. Одночасно наголошує на тому, що застрахованим автомобілем він користувався на відповідній правовій основі, у зв`язку з чим відповідальність за шкоду, завдану під час ДТП, в межах ліміту страхової відповідальності має нести страхова компанія. Дорожньо-транспортна подія, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль марки Volkswagen Jetta реєстраційний № НОМЕР_5 , відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон) є страховим випадком. Таким чином, оскільки його цивільно-правова відповідальність була застрахована в Страховій компанії ПрАТ «Галицька», то обов`язок відшкодувати матеріальну шкоду в межах ліміту цивільно-правової відповідальності повністю покладатиметься на страхову компанію.

Також вважає, що моральна шкода у визначеному позивачем розмірі є необґрунтованою, значно завищеною, такою, що не відповідає ступеню фізичних та душевних страждань потерпілого, не відповідає усталеній судовій практиці щодо відшкодування моральної шкоди, а тому не підлягала до відшкодування в такому розмірі. Стверджує, що визнає моральну шкоду у сумі 5 000 грн.

Враховуючи наведене просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким стягнути з нього завдану моральну шкоду в розмірі 5000 грн., а в решті позовних вимог відмовити.

13 березня 2020 року від представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги про відшкодування збитків, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок суспільно-небезпечних дій ОСОБА_1 , які проявилися у вчиненні ним дорожньо - транспортної пригоди, кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 286 ч. 1 КК України, ОСОБА_1 було заподіяно матеріальну та моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню Відповідачем у повному обсязі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч.1 ст. 1166, ч.2 ст. 1187 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 05 січня 2016 року о 12 годині 00 хвилин, ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки Форд Транзит державний номерний знак НОМЕР_6 на автодорозі сполученням "Львів - Рава - Руська", неподалік будинку №69, що по вулиці Львівській міста Жовква Львівської області, порушуючи вимоги п.п. 12.1., 8.1. розділу 34 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не врахував дорожню обстановку і стан керованого ним транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух і безпечно керувати ним, внаслідок чого керований ним автомобіль перейшов у стан неконтрольованого заносу, що призвело до виїзду на смугу зустрічного руху. Перетнувши вузьку суцільну лінію горизонтальної розмітки, де в цей час рухався автомобіль марки Фольксваген Джетта реєстраційний номер НОМЕР_5 під керуванням водія ОСОБА_2 , не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу, і такими своїми діями створив аварійну обстановку, що призвело до зіткнення транспортних засобів.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль Фольксваген Джетта реєстраційний номер НОМЕР_5 зазнав механічних пошкоджень, а водій та пасажири даного автомобіля отримали тілесні ушкодження різного ступеня важкості.

Вироком Жовківського районного суду Львівської області від 18 квітня 2018 року у кримінальній справі №444/399/17 про обвинувачення ОСОБА_1 за частиною 1 ст.286 Кримінального кодексу України Відповідача було визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.286 КК України і призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 500 (п`ятсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8 500,00 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі Заяви засудженого ОСОБА_1 про застосування відносно нього Закону України «Про амністію у 2016 році» останнього було звільнено судом від відбування призначеного вироком основного та додаткового покарання на підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Ухвалою Львівського апеляційного суду у справі №444/399/17 від 12 лютого 2019 року Вирок Жовківського районного суду Львівської області від 18 квітня 2018 року було скасовано у зв`язку із закінченням строків притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності. Водночас Львівським апеляційним судом було встановлено, що висновок Жовківського районного суду Львівської області про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується перевіреними в судовому засіданні доказами і є обгрунтованим.

ОСОБА_1 під час розгляду Жовківським районним судом Львівської області кримінальної справи №444/399/17 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю. Вирок суду в частині призначеного йому покарання та звільнення від його відбування на підставі Закону України "Про амністію у 2016 році" не оскаржував, що підтверджується зокрема Вироком Жовківського районного суду Львівської області від 18 квітня 2018 року у кримінальній справі №444/399/17 та Апеляційною скаргою ОСОБА_1 на Вирок Жовківського районного суду Львівської області від 18 квітня 2018 року у кримінальній справі №444/399/17, яка була подана ОСОБА_1 лише з підстав його незгоди з вироком суду в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_7 моральної шкоди.

Згідно статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до ст.3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Зазначене вище відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року за результатами розгляду справи № 755/18006/15-ц.

Відтак, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

Відповідно до норм процесуального законодавства висновки Великої Палати Верховного Суду України повинні враховуватися іншими судами при розгляді подібних справ та застосуванні норм права.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та Страховою компанією ПрАТ «Галицька» було укладено договір загальнообов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії якого з 08.09.2015 року до 07.09.2016 року (поліс №АІ/8577886). У полісі зазначено страхову суму на одного потерпілого за шкоду, завдану життю і здоров`ю, в розмірі 100 000 грн., а за шкоду завдану майну - 50 000 грн.

Позивач з вимогою про відшкодування завданої у ДТП шкоди в повному обсязі звернувся лише до винної особи, що суперечить статті 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та ст. 1194 ЦК України. Крім того, враховуючи ліміт відповідальності страховика ПрАТ "Галицька" за полісом обов`язкового страхування № АІ/8577886, що становить 50 000 грн. та розмір заподіяної шкоди - 49 961 грн., така в повному обсязі підлягала відшкодуванню страховиком.

Також судом встановлено, що внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля Volkswagen Jetta р.н. НОМЕР_5 отримав тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, рани в лобно-скроневій ділянці зліва, садно-поверхнева рана в ділянці правого колінного суглобу, які утворились від дії тупих предметів, та згідно висновку №151 судово-медичної експертизи Львівського обласного бюро судово-медичних експертиз відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Внаслідок отриманих травм ОСОБА_2 був змушений проводити амбулаторне лікування за консультацією лікаря вдома.

При вирішенні питання про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та визначив обов`язок відповідача відповідати за завдану моральну шкоду, дійшов правильного висновку про наявність моральної шкоди.

Однак, колегія суддів не погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди з огляду на наступне.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Згідно з вимогами частини першої, пунктів 1, 2 частини другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до частин 3, 4, 5 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 3 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин справи. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції не в повній мірі врахував положення ст. 23 ЦК України, характер правопорушення - завдання шкоди злочином з необережною формою вини, характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач у зв`язку з заподіянням тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, вимоги розумності та справедливості, у зв`язку з чим апеляційний суд доходить висновку про те, що розмір суми, яку належить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди необхідно зменшити з 50 000 грн. до 10 000 грн.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 46 961, 00 грн. матеріальної шкоди та задоволення позову про стягнення 10 000 грн. моральної шкоди.

Відповідно до підпунктів «б» і «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суд апеляційної інстанції зазначає новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

З матеріалів справи встановлено, що позивач звернулась до суду з позовними вимогами про відшкодування шкоди у розмірі 96 961 грн., з яких 50 000 грн. становить розмір моральної шкоди. При поданні позовної заяви позивачем судовий збір не сплачувався на підставі п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

Апеляційний суд, задовольняючи частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасував рішення Жовківського районного суду Львівської області від 18 квітня 2019 року та стягнув на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

Беручи до уваги вищенаведене, з ОСОБА_1 за вирішення спору в суді першої інстанції необхідно було б стягнути в дохід держави 94, 13 грн. Розрахунок судового збору: 10 000 (задоволена частина позову) х 100 : 96 961 грн. (сума, яку просив стягнути позивач) = 10,3 %), що становить 94, 13 грн. від суми судового збору, який підлягав сплаті за вимогою про відшкодування шкоди.

До суду апеляційної інстанції за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 заплатив судовий збір в сумі 2305, 20 грн. Апеляційну скаргу відповідача задоволено частково, що становить 10,3 % від суми позову за вимогою про відшкодування шкоди, а тому сума судового збору, який належало б стягнути на користь відповідача за апеляційний розгляд справи, становить 237,43 грн. (10,3 % від 2305,20 грн.).

Оскільки ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору, судові витрати, понесені ОСОБА_1 , мають компенсуватися за рахунок держави пропорційно до задоволеної частини вимог, а тому ОСОБА_1 необхідно компенсувати судовий збір у сумі 143, 30 грн. (237, 43 грн. - 94, 13 = 143,30 грн.) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст. 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 18 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: СК ПрАТ "Галицька" про відшкодування збитків (шкоди) завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , фактично проживає АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) 10 000 грн. моральної шкоди.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: СК ПрАТ "Галицька" про стягнення 46 961 гривень - відмовити.

Компенсувати ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , фактично проживає АДРЕСА_2 ) судовий збір у сумі 143, 30 гривень за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 березня 2020 року.

Головуючий Ванівський О.М.

Сдді: Мікуш Ю.Р.

Савуляк Р.В.