З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
18 березня 2020 року
Справа № 521/575/20
Провадження № 2/521/1640/20
Малиновський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого - судді Гуревського В.К.
за секретаря - Дробот В.В.,
Учасники справи:
Представник ОСОБА_2 .
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -
28.02.2018 р. AН « ОСОБА_4 » в особі ОСОБА_5 , ОСОБА_3 «Продавець» нерухомого майна, та ОСОБА_6 «Покупець» нерухомого майна, уклали договір № 29/1 про намір у майбутньому укласти договір відчуження нерухомого майна.
Згідно п.1.1 договору № 29/1 «Власник» і «Покупець» зобов`язуються в майбутньому укласти та нотаріально посвідчити договір відчуження, згідно з яким власник передає покупцеві у власність будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , далі іменований «Об`єкт», який належить йому на праві власності, а «Покупець» в свою чергу оплатить«Власнику» ціну об`єкта на умовах, передбачених договором.
Позивач вважає, що попередній договорів був укладений з порушенням норм ЦК України, що має привести до недійсності правочину та стягнення авансової суми з наступних підстав.
Відповідно до п. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі.
Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Виходячи з цього, попередній договір № 29/1, укладений між АН «Лето» в особі ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , продавця нерухомого майна, та ОСОБА_6 , покупця нерухомого майна, був укладений з порушенням вимог ЦК України, що, в свою чергу, приводить до недійсності правочину.
Згідно п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
П. 1 ст. 203 ЦК України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно п. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин. якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно п. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно п. 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.
Крім того, згідно п. 2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Відповідно до п. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
При укладенні до говору № 29/1 від 28.02.2018 року ОСОБА_6 такої згоди не давала.
Представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, на позовних вимогах наполягав в повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, поважних причин неявки в судове засідання суду не представив. Суд у зв`язку з його неявкою та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 280 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, який не з`явився, у порядку заочного розгляду справи.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторони, представлених нею письмових доказів.
28.02.2018 р. AН « ОСОБА_4 » в особі ОСОБА_5 , ОСОБА_3 «Продавець» нерухомого майна, та ОСОБА_6 «Покупець» нерухомого майна, уклали договір № 29/1 про намір у майбутньому укласти договір відчуження нерухомого майна.
Згідно п.1.1 договору № 29/1 «Власник» і «Покупець» зобов`язуються в майбутньому укласти та нотаріально посвідчити договір відчуження, згідно з яким власник передає покупцеві у власність будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , далі іменований «Об`єкт», який належить йому на праві власності, а «Покупець» в свою чергу оплатить«Власнику» ціну об`єкта на умовах, передбачених договором.
Відповідно до п. 4.1. вказаного договору Покупець та Власник ознайомлені з тим, що при укладенні одним з подружжя договорів, які вимагають нотаріального посвідчення, згода іншого з подружжя має бути також нотаріально посвідчена.
Позивач вважає, що попередній договір був укладений з порушенням норм ЦК України, що має привести до недійсності правочину та стягнення авансової суми на підставі ч. 1 ст. 635 ЦК України, за яким попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі.
Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Виходячи з цього, позивач вважає, що попередній договір № 29/1, укладений між АН «Лето» в особі ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , продавця нерухомого майна, та ОСОБА_6 , покупця нерухомого майна, був укладений з порушенням вимог ЦК України, що, в свою чергу, приводить до недійсності правочину.
З такою позицією позивача суд не може погодитися, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.
Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
За ч. 4 цієї статті договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.
Відповідно до п. 5.2 договору № 29/1 про намір у майбутньому укласти договір відчуження нерухомого майна від 28.02.2018 р. цей договір не є попереднім договором в розумінні ст. 635 ЦК України.
Таким чином, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 своїми підписами в договорі погодили, що договір, який вони уклали, не є попереднім договором, а є договором про наміри, тобто волевиявлення сторін на укладення попереднього договору не було, а тому посилання позивача на положення ч. 1 ст. 635 ЦК України є безпідставним.
Щодо посилання на відсутність письмової згоди.
Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
Крім того, відповідно до п. 4.1. № 29/1 про намір у майбутньому укласти договір відчуження нерухомого майна від 28.02.2018 р. сторони були ознайомлені з тим, що при укладенні одним з подружжя договорів, які вимагають нотаріального посвідчення, згода іншого з подружжя має бути також нотаріально посвідчена. Тобто згода позивача мала б бути при укладенні саме договору про відчуження майна, а не договору про наміри, оскільки цей договір не є попереднім.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 ЦПК України.
Згідно ч. ч. 1-2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показанням свідків.
У відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За викладених обставин, суд має відмовити в задоволенні позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 3, 13, 76, 81, 88, 133, 141, 263, 265, 267, 268, 272, 280 284, 354, 355 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Ренійським РВ УМВС України в Одеській області) про стягнення боргу відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду у повному обсязі складено 18 березня 2020 року.

СУДДЯ: Гуревський В.К.