ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2020 року

м.Суми

Справа №580/1408/19

Номер провадження 22-ц/816/763/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання -Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - орган опіки і піклування виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 15 січня 2020 року, у складі судді Стеценко В.А., ухвалене у місті Лебедин, повний текст якого складено 24 січня 2020 року,

в с т а н о в и в :

11 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав відносно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої вимоги мотивувала тим, що після розірвання шлюбу за рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 21 червня 2012 року дочка проживає з нею, відповідач життям дитини не цікавиться, не спілкується з нею, участі у її вихованні не приймає, матеріально не забезпечує. Від отримання аліментів вона відмовилася через їх незначний розмір.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 15 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вказує, що шлюбні стосунки з відповідачем припинилися ще під час її вагітності, після народження дочки він їх з пологового будинку не забрав, для реєстрації дитини до органу РАГС не з`явився, в подальшому до дитини інтересу не проявляє, не спілкується, матеріальної допомоги не надає. Після визначення службою у справах дітей часу для зустрічей з дитиною, відповідач лише один раз зустрівся з дочкою, однак цікавості до дитини не проявляв, при випадкових зустрічах у місті уваги на дитину не звертає, фінансової допомоги ніколи не надавав, тільки за рішенням суду почав сплачувати аліменти. Вважає, що наявні передбачені ст. 164 СК України підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дочки.

Зазначає, що через потребу отримання дозволів батька на реєстрацію дитини, влаштування до школи, виїзд за кордон, вона змушена постійно звертатися до відповідача, який від надання необхідних дозволів уникає, що значно ускладнює організацію життя та відпочинку її сім`ї.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1, яка підтримала доводи апеляційної скарги, представника відповідача - адвоката Гуланова А.І., який заперечував проти її задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає не в повній мірі.

Відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 20 листопада 2010 року по 21 червня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, мають спільну дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з матір`ю (а.с. 7, 8).

За даними паспорта ОСОБА_1 значиться зареєстрованою по АДРЕСА_1 , фактично проживає по АДРЕСА_2 . Працює на посаді керівника гуртків Лебединського центру позашкільної освіти з вересня 2014 року (а.с. 5, 19-22).

ОСОБА_1 знаходиться на обліку МУПСЗН та отримує допомогу в розмірі 860 грн (а.с. 24).

ОСОБА_2 зареєстрований по АДРЕСА_3 (а.с. 29).

За виконавчим листом № 2-473/2011, виданим 09 вересня 2011 року Лебединським районним судом Сумської області, з ОСОБА_2 стягувалися аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання дочки ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 01 серпня 2011 року (а.с. 9, 10).

Постановою державного виконавця Лебединського МР відділу ДВС ГТУЮ у Сумській області від 06 вересня 2019 року виконавчий лист № 2-473/2011, виданий 09 вересня 2011 року, повернутий стягувачу ОСОБА_1 без подальшого виконання на підставі її особистої заяви від 27 серпня 2018 року (а.с. 11).

Із повідомлення КУ Лебединська ЦРЛ від 10 серпня 2016 року № 1217 вбачається, що згідно з документацією пологового відділення історії пологів № 3524, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 народила живу доношену дівчинку. У обмінній карті є заява вагітної на ім`я районного акушера-гінеколога про дозвіл на проведення пологів в умовах сімейного пологового залу, вказано про присутність на пологах ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (а.с. 12-14).

З протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини Лебединської міської ради від 05 серпня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 відмовлено у наданні довідки, яка б підтверджувала факт відсутності участі батька ОСОБА_2 у вихованні доньки ОСОБА_3 . Також зазначено, що позивач забороняла працівникам дитячого садка надавати можливість спілкуватись матері та сестрі відповідача з малолітньою ОСОБА_3 (а.с. 15-16).

З довідки та характеристик вбачається, що ОСОБА_3 була вихованкою в ДНЗ «Калинка». Протягом 2016 року батько останньої не брав участі у її вихованні, а саме: не приводив і не забирав дитину з дошкільного закладу, не спілкувався з вихователями, не брав участі в батьківських зборах та ремонті групи. У шкільному житті дитини батько також не бере участі (а.с. 17, 18, 23).

Згідно з висновком, затвердженим рішенням виконавчого комітету Лебединської міської ради від 21 серпня 2019 року № 222, органом опіки та піклування Лебединської міської ради на підставі огляду місця проживання дитини, бесіди з ОСОБА_3 та пояснень її матері, прийнято рішення про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно його дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 40, 41).

Вказані факти правильно встановлено судом першої інстанції на підставі належним чином зібраних, досліджених та оцінених доказів, на які суд послався у рішенні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може застосовуватися судом у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків та конкретних обставин справи, однак позивач всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України не довела належними та допустимими доказами факт ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків відносно дочки ОСОБА_3 .

При цьому, суд першої інстанції взяв до уваги, що ОСОБА_2 не ухиляється від сплати аліментів на дочку, врахував факт його проживання за межами м. Лебедин, що ускладнює можливість спілкування з дитиною, створення позивачем перешкод у спілкуванні дитини з батьком та його родичами, звернення відповідача до органу опіки та піклування для встановленням йому днів спілкування з дитиною.

Такий висновок місцевого суду узгоджується із вимогами закону.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 164 СК України, у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо буде встановлено, що вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від своїх обов`язків по вихованню дитини.

У ст. 150 СК України перелічені обов`язки батьків щодо виховання дитини, зокрема, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги доправ та свобод інших людей, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України).

Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з роз`ясненнями п. п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При ухваленні судового рішення суд першої інстанції врахував вказані норми та за недоведеності фактів свідомого, систематичного, умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення його батьківських прав відносно дочки та передчасність застосування такої крайньої міри відповідальності.

При цьому суд першої інстанції правильно надав критичну оцінку висновку органу опіки та піклування Лебединської міської ради, затвердженому рішенням виконавчого комітету Лебединської міської ради від 21 серпня 2019 року № 222, про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки цей висновок зроблений лише на підставі пояснень матері дитини - ОСОБА_1 без спілкування з відповідачем та без врахування його позиції щодо участі у вихованні дочки, не заслухано думку родичів дитини зі сторони батька.

Суду не надано доказів повідомлення ОСОБА_2 про час та місце проведення засідання комісії органу опіки та піклування виконавчого комітету Лебединської міської ради з питання позбавлення його батьківських прав.

Згідно із ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Вказаний висновок не підтверджує винної поведінки ОСОБА_2 , яка б свідчила про ухилення від виконання батьківських обов`язків. Сам по собі факт відсутності ініціативи з його боку на спілкування з дочкою не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Крім того, у суді першої інстанції представник відповідача заперечував проти позовних вимог, просив не позбавляти ОСОБА_2 батьківських прав відносно дочки, вважаючи це крайнім заходом впливу. Вказував, що від участі у її вихованні він не відмовлявся, однак через створення позивачем перешкод не може спілкуватися з дитиною, тому звертався до органу опіки та піклування для встановлення днів спілкування. Зазначив, що відповідач сплачує аліменти на дитину у визначеному законом розмірі.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Факт сплати ОСОБА_2 аліментів на дитину підтверджується довідкою Лебединського міськрайонного ВДВС Головного ТУЮ у Сумській області та визнається позивачем в апеляційній скарзі (а.с. 10, 74).

Посилаючись, як на підставу для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 на те, що він не забрав дитину з пологового будинку, позивач не надала належних доказів його обізнаності про дату та час виписки матері та дитини з медичного закладу.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Отже, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

У той час, відповідно до роз`яснень п. 18 цієї постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Беручи до уваги вищенаведені обставини, що мають істотне значення, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, а до ОСОБА_2 будь-які інші заходи попередження та впливу не застосовувалися (у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування), і в суді не доведено належними доказами винної поведінки відповідача, яка проявлялася у свідомому нехтуванні виконанням ним своїх батьківських обов`язків щодо малолітньої дочки, з метою стимулювання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків, апеляційний суд, керуючись нормами п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, вважає за необхідне змінити резолютивну частину рішення та доповнити її попередженням про необхідність змінити ставлення відповідача до виховання дитини.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 по суті вимог залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 15 січня 2020 року змінити, доповнивши наступними реченнями.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Покласти на орган опіки і піклування виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області контроль за виконанням батьківських обов`язків відповідачем - ОСОБА_2 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - О.Ю. Кононенко

Судді : В.І. Криворотенко

С.С. Ткачук