ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 685/410/19
Провадження № 22-ц/4820/224/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя - доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Садік Н.Д.

за участю відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 685/410/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Теофіпольського районного суду від 12 листопада 2019 року (суддя Бурлак Г.І.) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: Теофіпольська районна державна адміністрація про надання дозволу для виїзду за кордон.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та його представника, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_3 зазначала, що вона є донькою відповідачів і після розірвання 08 вересня 2005 року їх шлюбу вона залишилася проживати із матір`ю, сестрою та бабусею в смт. Теофіполь. Позивачка вказує, що у зв`язку із закінчення загальноосвітньої школи вона має намір вступити до вищого навчального закладу, що знаходиться у м. Варшава Республіки Польща. У зв`язку із тим, що для отримання національної візи їй, як неповнолітній особі, потрібна письмова згода батьків, позивачка звернулася до ОСОБА_1 із листом, в якому просила надіслати нотаріальну завірену заяву про надання дозволу, як батька дитини на оформлення всіх необхідних документів, пов`язаних із навчанням та на самостійні поїздки до Республіки Польща під час навчання без додаткового супроводу до досягнення позивачкою повноліття. Проте, ОСОБА_1 відмовив ОСОБА_3 у наданні такої згоди, посилаючись на те, що в силу вимог законодавства така згода не потрібна. Разом з тим, позивачка зазначила, що відповідач з самого дитинства ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків: не спілкувався з нею, не цікавився ні її життям, ні здоров`ям. Крім того, на думку ОСОБА_3 , відповідачка ОСОБА_4 не вжила щодо ОСОБА_1 достатніх заходів з тим, щоб захистити її інтерес та відстояти її право на навчання, не переконала відповідача надати вищевказаний дозвіл та не забезпечила оформлення спільної заяви від обох батьків для отримання візи з метою навчання. У зв`язку із наведеним, позивачка просила суд надати їй, з метою отримання національної візи «D» Республіки Польща, дозвіл для виїзду на навчання та проживання на території Республіки Польща у період з 30.05.2019 року до 16.04.2020 року, а також на укладення правочинів щодо надання освітніх послуг та пов`язаних з навчанням і проживанням на території Республіки Польща .

Рішенням Теофіпольського районного суду від 12 листопада 2019 року позов задоволено частково. Надано ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою отримання національної візи «D» Республіки Польща дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України на навчання та проживання на території Республіки Польща у період з 12.12.2019 року до 16.04.2020 року без дозволу батька ОСОБА_3 та матері ОСОБА_4 . В задоволенні позову в частині надання дозволу на укладання правочинів щодо надання освітніх послуг та пов`язаних з навчанням і проживанням на території Республіки Польща відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку та вважає, що воно постановлене з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що позов подано особою, як не має процесуальної дієздатності та без сплати судового збору у встановленому законом порядку, чим порушено норми процесуального законодавства. ОСОБА_1 вказує, що в матеріалах справи відсутні докази звернення позивачки до посольства Республіки Польща з заявою про отримання відповідної візи, докази відмови у її видачі та підстави такої відмови, як і відсутні докази, які б підтверджували узгодження з відповідачем питання вступу ОСОБА_3 до вищого навчального закладу та проживання за кордоном. Крім того, апелянт не погоджується із висновками суду першої інстанції про надання дозволу на виїзд за кордон позивачці, адже судом не було обґрунтовано, яким чином надання відповідного дозволу буде відповідати найкращим інтересам дитини, якщо обоє з батьків не надали такої згоди та за який кошт позивачка буде навчатись та проживати на території Республіки Польща без підтримки батьків. Апелянт також зазначає, що наявні в матеріалах справи довідки, характеристика, акт обстеження житлово-побутових умов, висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 не стосуються предмета доказування та є недостовірними, оскільки такі викладені з недотриманням вимог, що пред`являються до змісту та форми відповідних документів. Крім того, апелянт посилається на те, що суд помилково зазначив, що він змінив прізвище з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_3 » у зв`язку з одруженням, що не відповідає дійсності. На думку апелянта, суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_3 недобросовісно користується своїми правами та обов`язками, оскільки остання не надсилала належним чином та заздалегідь додаткових доказів по справі відповідачу. Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 просить суд скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволених позовних вимог та постановити нове судове рішення, яким в позові відмовити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.

Встановлено, що ОСОБА_1 оскаржується рішення Теофіпольського районного суду від 12.11.2019 року в частині задоволених позовних вимог. В решті рішення сторонами не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали з підстав у ній наведених.

Інші учасники справи та представники учасників справи до суду не з`явилися, хоча про день і час розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача та представник третьої особи Теофіпольської РДА направили до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності та у відсутності позивачки. Відповідачка ОСОБА_4 про причини неявки до суду не повідомила.

Колегія суддів, заслухавши відповідача ОСОБА_1 , його представника та суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є батьками позивачки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , шлюб між якими розірвано 08.09.2005 року і позивачка проживає разом із відповідачкою ОСОБА_4 та входить до складу її сім`ї (т. 1 а.с. 10 - 12, 12 зворот).

Також встановлено, що ОСОБА_3 досягла 16 річного віку і виявила бажання навчатися в Університеті Вістула м. Варшава за спеціальністю комп`ютерна інженерія, а тому у неї виникла необхідність виїхати закордон з метою реалізації права на навчання. І для отримання відповідної студентської «D» візи, що надає право на перебування на території Республіки Польща у випадку більш тривалого навчання (терміном більше 90 днів) їй необхідно, крім інших документів, подати до посольства Республіки Польща документ-дозвіл на виїзд, підписаний обома батьками (або офіційними опікунами) і оригінали та копії паспортів обох батьків (навіть якщо батьки розлучені + на момент подання документів має бути присутній один з них).

Оскільки ОСОБА_1 відмовив ОСОБА_3 у наданні дозволу на виїзд, запропонувавши встановити його батьківство, а відповідачка ОСОБА_4 не виконала покладених на неї обов`язків щодо забезпечення права дитини на освіту, самоусунувшись від вирішення цього питання із батьком позивачки, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд ОСОБА_3 із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим її інтересам та забезпечить її право на освіту. Оскільки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 досягне 18 річного віку, тому судом обґрунтовано надано їй право виїзду на навчання та проживання на території Республіки Польща у період з 12.12.2019 року до 16.04.2020 року без дозволу батька ОСОБА_1 та матері ОСОБА_4 .

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст.і 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ст. 33).

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що позов подано особою, яка не має процесуальної дієздатності є такими, що не ґрунтуються на законі, адже відповідно до ч. 1 ст. 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

Також, згідно ч. 2 ст. 47 ЦПК України неповнолітні віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати свої процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом.

Встановлено, що ОСОБА_3 на час звернення з позовом до суду було 16 років, 11 місяців, 3 дні ( т. 1 а.с. 1-7, 10).

Разом з тим, доводи апеляційної скарги про не врахування судом першої інстанції не сплату позивачем судового збору є такими, що заслуговують на увагу, однак це процесуальне порушення не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та може бути вирішено судом першої інстанції шляхом ухвалення додаткового судового рішення за результатами розгляду справи відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме справа розглянута з порушенням правил територіальної та суб`єктної підсудності є безпідставними, адже постановою Хмельницького апеляційного суду від 31.05.2019 року встановлено, що ОСОБА_3 пред`явила позов до двох відповідачів: ОСОБА_1 , який зареєстрований у м. Прилуки Чернігівської області та до ОСОБА_4 , яка зареєстрована у смт. Теофіполі Хмельницької області. І за правилами альтернативної підсудності позивач вправі була пред`явити позов як до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області, так і до Теофіпольського районного суду Хмельницької області, натомість ОСОБА_3 обрала останній. За таких обставин Теофіпольський районний суд правомірно виходив з того, що дана справа віднесені до його територіальної юрисдикції. ( т. 1 а.с. 102 -103).

Аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, а саме ст. 313 ЦК України та Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» є безпідставними.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від27 лютого 1991 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 18 Конвенції про права дитини, ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» випливає, що суди мають враховувати передусім інтереси дитини.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У пункті 2 статті 10 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Відповідно до ч. ч. 1, 3, 4 ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України, фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_3 виявила бажання навчатися в Університеті Вістула м. Варшава Республіки Польща та отримала лист Університету від 10.05.2019 року про умовне зарахування, напрям підготовки: комп`ютерна інженерія з датою початку навчання 01.10.2019 року при умовах перерахування реєстраційного внеску та плату за один рік навчання на рахунок університету та надання оригіналів необхідних документів, включаючи легалізований диплом (т. 1 а.с. 161).

Готуючи документи для отримання національної візи «D», що дає право перебування на території Республіки Польща більше 90 днів, ОСОБА_3 необхідно було, крім інших документів подати до посольства Республіки Польща документ-дозвіл на виїзд, підписаний обома батьками (або офіційними опікунами) і оригінали та копії паспортів обох батьків (навіть якщо батьки розлучені + на момент подання документів має бути присутній один з них).

Зазначені вимоги містяться на офіційному сайті посольства Республіки Польща (якщо заявник є неповнолітньою особою та подорожує сам або в супроводі одного з батьків вимагається долучення оригіналу і ксерокопії письмової заяви - згоди другого з батьків або опікуна (оригінал і ксерокопія). У випадку, коли отримання згоди є неможливим - необхідно подати документ, який пояснює причину відсутності згоди (напр. довідка матері-одиночки або інший документ). Свідоцтво про народження (оригінал і ксерокопія). Ксерокопія внутрішніх паспортів батьків або опікуна, а також копії дійсних віз у випадку спільної подорожі) (т. 1 а.с. 162, т. 2 а.с. 11-14).

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідачем ОСОБА_1 відмовлено ОСОБА_3 у наданні та надісланні їй нотаріально завіреної заяви про дозвіл, як батька, на оформлення всіх необхідних документів пов`язаних із навчанням, у тому числі на відкриття візи, які необхідні їй для виїзду на навчання та його продовження на території Республіки Польща з тих підстав, що згоди батьків на самостійні поїздки дітей за межі України, які досягли шістнадцятирічного віку не потрібно. А відповідачка ОСОБА_4 самоусунулася від вирішення питання про отримання від батька дитини дозволу на виїзд дитини за кордон на навчання, поклавши весь тягар у зібранні необхідних документів на позивачку.

Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З огляду на вищенаведене, у суду першої інстанції були законі підстави для постановлення судового рішення про надання ОСОБА_3 права виїзду на навчання та проживання на території Республіки Польща у період з 12.12.2019 року до 16.04.2020 року (до досягнення повноліття) без дозволу батька ОСОБА_1 та матері ОСОБА_4 .

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було застосовано правові позиції, що викладені в постановах Верховного Суду від 07.08.2019 року по справі № 182/1806/17, від 17.07.2019 року по справі №175/4576/14-ц, від 25.09.2019 року по справі №704/1023/16-ц, від 02.10.2019 року по справі №322/1220/16, від 01.11.2019 року по справі №910/13940/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі №342/180/17-ц є такими, що не заслуговують на увагу, адже правовідносини у зазначених справах та у цій справі № 685/410/19 не є подібними.

Аргументи апеляції про відсутність доказів щодо узгодження із ОСОБА_1 питання вступу позивачки до вищого навчального закладу та її проживання у Республіці Польща є такими, що не заслуговують на увагу, адже в матеріалах справи наявні заява ОСОБА_3 , що адресована ОСОБА_1 з проханням надати та надіслати їй нотаріально завірену заяву про дозвіл, як батька, на оформлення всіх необхідних документів пов`язаних із навчанням, у тому числі на відкриття візи, які необхідні їй для виїзду на навчання та його продовження на території Республіки Польща, підписання нею у Республіці Польща договору про надання освітніх послуг, угоди із банком, а також інших документів, пов`язаних з навчанням та проживанням на території Республіки Польща; на самостійні поїздки в Республіку Польща під час навчання без додаткового супроводу у період із 30.05.2019 року до досягнення нею повноліття до ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1 а.с.16, 16 зворот, 17).

Щодо відсутності в матеріалах справи висновку служби у справах дітей Теофіпольської РДА про те, що такий дозвіл батька на виїзд дитини буде відповідати найкращим інтересам дитини, то судова колегія вважає за необхідним зазначити, що лише органи опіки та піклування у випадках, передбачених ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України надають письмовий висновок щодо розв`язання спору. А зазначений спір не потребує обов`язкового висновку органу опіки та піклування.

Тому з огляду на наведене, доводи апеляційної скарги про не врахування судом першої інстанції правових позицій, що викладені в постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі №712/10623/17, від 03.07.2019 року по справі №342/180/17 (кредитні правовідносини), від 03.07.2019 року по справі №643/1090/17 є такими, що не заслуговують на увагу, адже правовідносини у зазначених справах та у цій справі № 685/410/19 не є подібними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення не взяв до уваги, що навчальний рік в Університеті Вістула розпочався 01.10.2019 року не впливають на законність постановленого судового рішення, оскільки позивачка за захистом свого порушеного права звернулася до суду 18.03.2019 року, однак ухвала Теофіпольського районного суду про відкриття провадження у справі від 03.04.2019 року була оскаржена ОСОБА_1 17.04.2019 року після направлення ним до районного суду 12.04.2019 року двох клопотань про проведення розгляду справи за правилами загального позовного провадження та про проведення судового засідання в режимі відеоконференції ( т. 1 а.с. 27, 32-33, 44-48).

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 26.04.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без руху з підстав несплати судового збору і 20.05.2019 року ухвалами Хмельницького апеляційного суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та справу призначено до розгляду на 31.05.2019 року. Постановою Хмельницького апеляційного суду від 31.05.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а оскаржувану ухвалу Теофіпольського районного суду від 03.04.2019 року - без змін і 03.06.2019 року зазначену цивільну справу було направлено до суду першої інстанції. (т. 1 а.с. 57, 76, 79, 101, 104).

Судове засідання, що призначене на 27.06.2019 року було відкладене з підстав неможливості забезпечення відеоконференції в зв`язку із перебоями в електромережі і ухвалою Теофіпольського районного суду від 23.07.2019 року закрито підготовче провадження по справі №685/410/19 та справу призначено до розгляду на 17.09.2019 року. 06.09.2019 року на адресу суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи з підстав зайнятості його адвоката в іншому судовому засіданні і в судовому засіданні 10.10.2019 року суд, розглянувши клопотання учасників справи та їх представників, оголосив перерву для надання стороні відповідача часу на ознайомлення із іншими доказами, що надані представником позивача та надання учасниками справи та їх представниками додаткових доказів і 12.11 2019 року було судом постановлено оскаржуване рішення (т. 1 а.с. 120 -121, 133-134, 166 - 171, 203 - 217).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що докази, які подані позивачем, а саме: довідки, характеристики, акт обстеження житлово - побутових умов, висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 є недостовірними, а інші докази: довідки про реєстрацію місяця проживання та про склад сім`ї від 28.01.2019 року втратили свою чинність є такими, що не заслуговують на увагу, адже суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення у відповідності із вимогами ст. 89 ЦПК України дав оцінку зазначеним доказам і ці доводи зводяться до незгоди апелянта із оцінкою доказів судом.

Як наголосив Європейський суд з прав людини у справах «Проніна проти України», «Гарсія Руїз проти Іспанії» суди зобов`язані викладати мотиви своїх рішень, проте це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожен аргумент сторони. З огляду на таке, відхиляючи скаргу, апеляційний суд, в принципі, має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції.

За таких обставин, оскільки зазначені в апеляційній скарзі інші аргументи та доводи є взаємопов`язаними між собою, повторюються та не спростовують правильність висновків і мотивів, з яких виходив суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення та з якими погоджується суд апеляційної інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для надання оцінки кожному аргументу окремо.

Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом першої інстанції не допущено.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Теофіпольського районного суду від 12 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 березня 2020 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай