Справа № 442/2881/18 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/3117/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

Секретар Фейір К.О.

З участю:представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Дмитрович Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу №442/2881/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 червня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк Приватбанк до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

10 травня 2018 року позивач Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 91 617,70 за кредитним договором №б/н від 15.12.2008 року та судові витрати.

Свої вимоги мотивує тим, що 15.12.2008 року між ним та відповідачем було укладено Кредитний договір на суму 2000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом, сплатою комісії та інших передбачених умовами договору платежів в сумі, строки та на умовах, що передбачені цим договором, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно умов кредитного договору відповідач зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав, а тому у нього виникла заборгованість у вказаному розмірі.

Оскаржуваним заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 червня 2018 року частково задоволено позов Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк Приватбанк до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 87 016,86 гривень заборгованості за кредитним договором № б/н від 15.12.2008 року та 1 762 гривні судових витрат - всього 88 778 гривень 86 копійок. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області оскаржила відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 . В апеляційній скарзі зазначають, що вважають рішення незаконним, необґрунтованим та безпідставним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції покликався на те, що між ОСОБА_2 та позивачем було укладено договір №б/н на підставі якого вона отримала кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості. Однак, підписана ОСОБА_2 копія договору у матеріалах справи відсутня.

В порушення чинного законодавства, суд ухвалив рішення на підставі розрахунку заборгованості за договором № б/н від 15.12.2008 року, що не є документом, який встановлює безспірність заборгованості, а також за відсутності засвідченої позивачем виписки з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості, строків її погашення, з відміткою позивача про непогашення заборгованості.

Посилається на те, що позивач надав суду копію анкети-заяви замість оригіналу кредитного договору, а Умови та правила надання банківських послуг, які є складовими договору надання банківських послуг, надані суду на іноземній мові, що виключало можливість відповідача ознайомитися з ними.

Кредитний договір укладався на підставі договору оферти, розробленої Приватбанком, її умови повинні бути чіткими та зрозуміли для споживача таких послуг, покликання позивача, що інформація щодо процентної ставки та відповідальність за прострочення платежів, знаходилися на сайті банку, не може бути підтвердженням обізнаності відповідача, адже у анкеті-заяві відсутня інформація, що ОСОБА_2 ознайомилася з умовами, які містяться саме на зазначеному сайті.

Крім того, ОСОБА_2 не була належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, а оскільки є людиною неграмотною, не могла скористатися правовою допомогою.

Просить скасувати заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 червня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) відповідачем АТ КБ «Приватбанк» Відзиву на апеляційну скаргу не надано (далі Відзив).

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_2 адвоката Дмитрович Н.В. на підтримання доводів апеляційних скарг, заперечення з приводу апеляційної скарги представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» - Жарського І.Р., вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_2 звернулася до ПАТ Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є АТ Комерційний банк «Приватбанк», з метою отримання банківських послуг. Для реалізації зазначеної цілі відповідач підписала Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 15 грудня 2008 року.

В заяві зазначено, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку становить між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг в Приватбанку.

До кредитного договору банк додав Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70/.

Відповідно до заяви від 15 грудня 2008 року відповідач ОСОБА_2 отримала кредит в розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Згідно наданого позивачем Розрахунку до позовної заяви, станом на 31.03.2018 року відповідачу нарахована заборгованість за кредитом в сумі 91 617,70 грн., а саме: 919,93 грн. заборгованість за кредитом, 80 396,93 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5 700,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафні санкції: 250 грн. штраф (фіксована частина), 4350,84 грн. штраф (процентна складова).

За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України (далі ЦК) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК публічним є договір, в якому одна сторона-підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ч.1 ст. 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є Договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі, доведені до відома споживачів, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК можна дійти висновку, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, посилаючись на розрахунок кредитної заборгованості за договором від 15 грудня 2008 року та Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємні частини спірного договору, вирішив стягнути з ОСОБА_2 919,93 грн. заборгованість за кредитом, 80 396,93 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5 700,00 грн. заборгованість за пенею та комісією.

Однак, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, оскільки у заяві позичальника ОСОБА_2 від 15.12.2008 року процентна ставка не визначена. Крім цього, в цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді комісії та неустойки за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Посилаючись на Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, суд першої інстанції не врахував, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та Правил розумів відповідач і що він ознайомився і погодився з ним, підписуючи Заяву про приєднання до Умов та Правил, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, комісії та неустойки і саме у зазначених в цих документах розмірах та порядку нарахування.

Крім того, судом першої інстанції безпідставно застосовано до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК, оскільки Умови та Правила, що розміщені на офіційному сайті позивача ( www. Privatbank. ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період часу виникнення спірних правовідносин (15 грудня 2008 року), тобто позивач міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та Правил у вигідній для нього редакції, наданий Відповідачем «Справка об ІНФОРМАЦІЯ_1 кредитки «Универсальна, 30 дней льготного периода» не може вважатися належним доказом на підтвердження обізнаності позивача щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, комісії та неустойки, оскільки така складена іноземною (російською) мовою.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95,g 61).

У постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс/19 прописано, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» 30 днів пільгового періоду та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку ресурс:Архів Умов та правил надання банківських ослуг розміщені на сайті: https://privatbank. ua/ terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 15.12.2008 року шляхом підписання заяви-анкети. Відтак відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

За змістом частини 1 ЦК цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої ст.3 ЦК.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відвертістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Згідно частини першої, третьої статті 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

В даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою-споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач-фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року (справа № 192/2217/16-ц, провадження № 61-24992св19); у постанові від 25 листопада 2019 року -( справа № 359/992/17, провадження № 61-30189св/18) по аналогічній справі прописав, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору ПАТ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності і розумності та уможливив би покладення на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Такі висновки відповідають правовій позиції, наведеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс/10).

Колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги в частині стягнення тіла кредиту.

У Постанові ВС від 03.07.2019 року у справі № 342/180/19, серед іншого, Верховний Суд звернув увагу на те, що "фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" не повернуті, що свідчить про порушення позичальником прав кредитора, а тому відповідно до змісту статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку про підставність позовних вимог банку про стягнення з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» тіла кредиту, що становить 919,93 грн., оскільки зазначена сума коштів кредиту використана боржником, що стверджується випискою по карті та розрахунком заборгованості за договором.

Відповідно до частини першої ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною десятою вказаної статті передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладання судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обв`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи положення частини десятої статті 141 ЦПК України з урахуванням принципу пропорційності та взаємозаліку понесених сторонами судових витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, які підлягають стягненню з кожного з них у користь іншого, з ОСОБА_2 в користь АТ КБ «Приватбанк» підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 91 грн. 93 коп.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 червня 2018 року в частині задоволення позову про стягнення 80 396,93 грн. - заборгованості за процентами за користування кредитом; 5700,00 грн. заборгованості за пенею та комісією скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІПН НОМЕР_1 ) в користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () 919,93 грн. за тілом кредиту та 91, 93 (дев`яносто одну грн.. 93 коп.) судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11 березня 2020 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк