Ухвала

04 березня 2020 року

м. Київ

справа № 751/2322/17

провадження № 61-49048св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцов В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 липня 2018 року у складі судді Маслюк Н. В., додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 липня 2018 року у цьому ж складі та постанову Чернігівського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Лакізи Г. П., Онищенко О. І., Харечко Л. К., і касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 липня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про розірвання договору та стягнення банківського вкладу, процентів і застосування відповідальності.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 20 травня 2013 року між ним та ПАТ «ПриватБанк» було укладено договір № SAMDN9172 (вклад «Депозит Плюс на 12 мес.»), відповідно до умов якого він передав банку грошові кошти для розміщення їх на депозитному рахунку. Станом на 24 червня 2015 року залишок вкладу становив 6 012 193,69 грн. За змістом цього договору на суму вкладу нараховуються проценти за ставкою 23,0% річних. Строк вкладу був обумовлений 366 днів з терміном до 23 травня 2016 року включно. У пункті 6 цього договору сторони погодили, що по закінченню терміну вкладу банк перераховує кошти з депозиту на вклад вкладника «до запитання». Згідно з пунктом 7 договору вкладу, якщо після закінчення 3 календарних днів після надходження грошей на вклад «до запитання» вкладник не затребував суму вкладу або його частину, останній доручає банку перерахувати всю суму коштів з вкладу «до запитання» на цей депозит. Продовження вкладу здійснюється без оформлення додаткових угод до договору. Новий термін вкладу обчислюється від дати надходження грошей на депозит з вкладу «до запитання». Додатково на новий термін вкладу банк збільшує процентну ставку за вкладом (далі - надбавка). Розмір надбавки вказаний в Умовах та правилах надання банківських послуг, розміщених на сайті pb.ua.

Проте, надалі між сторонами у справі виник спір щодо відсутності коштів на особовому рахунку вкладника у розмірі 6 012 19,69 грн, відкритому банком на підставі договору вкладу, та незарахуванні відповідачем позивачеві процентів на цей вклад. На момент звернення до суду договір вкладу є чинним в силу його автоматичної пролонгації, він як позичальник виконав зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі. Позивач зазначав, що 26 серпня 2015 року мало місце неправомірне списання суми вкладу відповідачем з його особового рахунку. Таким чином, відповідачем допущені істотні порушення договору вкладу, що є підставою для розірвання цього договору.

З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог, позивач просив також стягнути з відповідача суму вкладу в розмірі 6 012 193,69 грн, процентів на вклад в сумі 2 558 147,24 грн, пеню на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» в сумі 109 121 315,47 грн, а також 3% річних в сумі 298 962,51 грн та витрати від інфляції в розмірі 1 270 516,54 грн, передбачених статтею 625 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Розірвано договір вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» від 20 травня 2013 року № SАMDN9172, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 5 585 020,00 грн суми вкладу за договором вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» від 20 травня 2013 року № SАMDN9172.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в розмірі 56 490,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач двічі направляв позивачеві повідомлення про розірвання договору банківського вкладу - 26 серпня 2016 року та 17 січня 2017 року, в той час як ОСОБА_1 ще 26 травня 2016 року направив відповідачеві повідомлення про небажання продовжувати строк дії депозитного договору. Крім того, судом першої інстанції зауважено, що відповідачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_1 простроченої заборгованості за кредитним договором станом на 14 серпня 2015 року та правомірності дій банку щодо списанню коштів за договором вкладу. В частині стягнення суми вкладу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було належним чином підтверджено факт внесення ним 5 585 020,00 грн. як депозитного вкладу, тому саме така сума стягнута з відповідача на користь позивача.

Додатковим рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 липня 2018 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 5 585 020,00 грн пені в розмірі трьох відсотків вартості послуги, 149 188,89 грн - 3% річних, 680 255,44 грн втрат від інфляції, а всього 6 414 464,33 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в розмірі 64 144,64 грн.

Додаткове рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені мотивоване тим, що відповідач не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення, проте нарахування такої пені слід проводити з документально підтвердженої суми вкладу 5 585 020,00 грн та з 31 травня 2016 року в межах одного року, що передувало зверненню до суду з цим позовом, врахувавши при цьому положення частини третьої статті 551 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 липня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за період з 24 червня 2015 року по 21 квітня 2017 року скасовано, позовні вимоги в цій частині задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1 338 147,21 грн процентів на банківський вклад.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 липня 2018 року в частині стягнення судових витрат з АТ КБ «ПриватБанк» змінено.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 1 122, 40 грн.

В іншій частині рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 липня 2018 року залишено без змін.

Додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 липня 2018 року в частині стягнення пені в розмірі 3 % вартості послуги змінено, зменшено суму, визначену судом першої інстанції до стягнення, з 5 585 020,00 грн до 40 212,14 грн.

Додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 липня 2018 року в частині стягнення судових витрат з АТ КБ «ПриватБанк» скасовано.

В іншій частині додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 липня 2018 року залишено без змін.

Компенсовано АТ КБ «ПриватБанк» в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 4 207,20 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог щодо розірвання договору вкладу та стягнення з відповідача на користь позивача самого вкладу в розмірі 5 585 020,00 грн. Водночас апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача процентів, нарахованих на вклад за період з 24 травня 2016 року до 21 квітня 2017 року через відсутність доказів на підтвердження розміру процентної ставки, яка діяла у цей період, та зауважив, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають проценти за договором за згаданий період в розмірі 1 338 147,21 грн.

Разом з цим, апеляційним судом було змінено додаткове рішення в частині стягнення пені в розмірі 3% вартості послуги та взято до уваги власний розрахунок, наведений у рішенні, відповідно до якого до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає пеня в розмірі 3% вартості послуг за кожен день прострочення за період з 26 серпня 2015 року до 21 квітня 2017 року в сумі 40 212,14 грн.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про стягнення 3% річних та втрат від інфляції, нарахованих за порушення відповідачем зобов`язань за договором вкладу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У грудні 2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору не надали належної оцінки протоколу переговорів від 26 квітня 2013 року, згідно з яким сторони погодили внесення позивачем в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 03 червня 2008 року № K4VIGE0000005 платежу в розмірі 5 585 020,00 грн, що й стало підставою для внесення змін до умов кредитного договору. Після сплати позичальником 20 травня 2013 року такої суми, між сторонами було укладено додаткову угоду № 3, за умовами якої був погоджений графік платежів на суму 27 916 600,00 грн: платіж в розмірі 5 585 018,37 грн повинен був бути внесений до 31 травня 2014 року, платежі у такому ж розмірі повинні були бути внесені до 31 травня 2015 року, до 31 травня 2016 року, до 31 травня 2017 року. До 31 травня 2018 року позичальник повинен був перерахувати грошові кошти в розмірі 5 678 788,61 грн. Оскільки позичальник ОСОБА_1 порушив умови додаткової угоди № 3 та своєчасно не перерахував до 31 травня 2014 року платіж в розмірі 5 585 018,37 грн, з його депозитного рахунку було списано необхідну суму заборгованості, як передбачено пунктом 12 договору вкладу.

Крім того, заявник у касаційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції розірвав оспорюваний договір, який вже був розірваний відповідно до листа ПАТ КБ «ПриватБанк» від 14 серпня 2015 року. Ця обставина має важливе значення при вирішенні позовної вимоги про стягнення 3% річних та інфляційний витрат, передбачених статтею 625 ЦК України.

ПАТ КБ «Приватбанк» звертає увагу касаційного суду на те, що директор філії «КиївСіті» ПАТ КБ «ПриватБанк» Скударь Р. В., укладаючи з ОСОБА_1 від імені банку додаткову угоду № 3, не мав повноважень на укладення будь-яких кредитних договорів (угод) та додаткових договорів (угод) до кредитних договорів (угод), як наслідок додаткова угода № 3 від 20 травня 2013 року є недійсною.

Також у касаційній скарзі містяться доводи про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення фактично змінив своє рішення від 05 липня 2018 року, а саме в частині якій раніше відмовив - змінив, задовольнивши додатково на суму 6 414 464,33 грн.

Щодо стягнення пені в розмірі 3% вартості послуги згідно з Законом України «Про захист прав споживачів», заявник зазначає, що суд першої інстанції помилково не прийняв заяву про застосування позовної давності, оскільки в частині вимог щодо стягнення пені в період з 26 травня 2015 року до 30 травня 2016 року відмовлено за необґрунтованістю. Проте це жодним чином не змінює та не виключає, що позивач дізнався про порушення свого права 31 серпня 2015 року. Апеляційний суд стягнув з відповідача на користь позивача пеню за період з 25 серпня 2015 року, в той час як позивач просив з 26 серпня 2015 року до 21 квітня 2017 року, тобто за 606 днів.

На думку заявника, незрозумілими є висновки судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат, адже сам позивач зазначав, що він не звертався до відповідача з вимогою про розірвання договору та повернення коштів за договором банківського вкладу. Суд першої інстанції зазначав, що позивач звернувся з заявою про повернення вкладу 26 травня 2016 року, тому нарахування проводив з 31 травня 2016 року, а розірвано договір лише основним рішенням від 05 липня 2018 року. Дата розірвання договору має суттєве значення в розрізі нарахування 3% річних та інфляційних втрат, передбачених статтею 625 ЦК України.

Заявник у касаційній скарзі наголошує, що неправильними є висновки судів в частині розподілу судових витрат.

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені, передбаченої статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанову апеляційної інстанцій в частині зміни додаткового рішення суду першої інстанції щодо зменшення суми пені в розмірі 3% вартості послуги, визначеної судом першої інстанції до стягнення, з 5 585 020,00 грн до 40 212,14 грн, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь пеню в розмірі 3% вартості послуги, згідно зі статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в сумі 24 327 516,27 грн.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно застосував до вимог про стягнення пені положення частини третьої статті 551 ЦК України та зменшив розмір пені. Заявник у касаційній скарзі наводить власний розрахунок пені в розмірі 3% за кожен день прострочення відповідно до статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», який становить 24 327 516,27 грн.

Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» у цій справі.

Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 у цій справі.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

У березні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому, вважає її необґрунтованою, безпідставною, доводи, якої ґрунтуються на особистому тлумаченні норм права, які не узгоджуються з чинним законодавством України.

У травні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду пояснення по справі, у яких підтримав доводи своєї касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 липня 2018 року, додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 липня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року, і касаційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 липня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційних скарг, дійшов висновку, що справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір про заощадження № SАMDN9172 вклад «Депозит Плюс на 12 міс.», відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав банку грошові кошти у розмірі 5 585 020,00 грн для розміщення їх на депозитному рахунку на строк 366 днів до 20 травня 2014 року включно з нарахуванням 17 % річних на суму вкладу.

20 травня 2013 року на виконання умов договору позивачем було внесено кошти на рахунок № НОМЕР_1 у розмірі 5 585 020,00 грн, що підтверджується квитанцією № 408212437.

Також, 20 травня 2013 року між сторонами укладено додаткову угоду до цього договору, відповідно до умов якої банк збільшив процентну ставку по вкладу на 2 % річних.

В подальшому між сторонами укладено додаткову угоду до цього договору про зміну процентної ставки, відповідно до якого термін вкладу за депозитним договором продовжується на 366 днів з 20 травня 2014 року до 20 травня 2015 року включно, процентна ставка за вкладом на новий термін становить 20 % річних.

Відповідно до договору від 20 травня 2013 року № SАMDN9172 вклад «Депозит Плюс на 12 міс» між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», який роздрукований 24 червня 2015 року, залишок на вкладі на 24 червня 2015 року становив 6 012 193,69 грн, вклад на 366 днів до 23 травня 2016 року включно, на суму вкладу нараховуються проценти за ставкою 23 % річних.

Відповідно до пункту 6 договору вкладу, якщо по закінченню строку вкладу клієнтом не заявлено бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк, вказаний у розділі «Дані по вкладу». Строк вкладу продовжується неодноразово без явки до банку.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 у день закінчення строку вкладу не заявляв банку про свій намір повернути вклад, а відтак договір був неодноразово продовжено.

Відповідно до виписок по рахункам № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 на зараховані кошти по договору № SАMDN9172 у розмірі 5 585 020,01 грн, здійснювалась нарахування та виплата процентів, останній раз 24 серпня 2015 року.

Разом з цим судами встановлено, що 04 червня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № К4VIGE0000005, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 1 980 000,00 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагородою за надання фінансового інструменту в розмірі 0,2% щомісячно від суми наданого кредиту в період сплати відсотків, суми відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 6.2 цього договору. Кінцевий термін повернення до 03 червня 2008 року.

03 червня 2008 року та 16 лютого 2009 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено додаткові угоди №1 і №2 до кредитного договору №К4VIGE0000005 від 04 червня 2007 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором від 04 червня 2007 року № К4VIGE0000005 - 27 134 264, 21 грн; стягнуто солідарно з ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором від 04 червня 2007 року № К4VIGE0000005- 200 грн.

20 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено додаткову угоду № 3 до кредитного договору від 04 червня 2007 року № К4VIGE0000005, згідно з якою визначена сума кредиту - 27 916 600,00 грн, графік погашення (дата платежу): 31 травня 2014 року - 5 585 018,37 грн; 31 травня 2015 року - 5 585 018,37 грн; 31 травня 2016 року - 5 585 018,37 грн; 31 травня 2017 року - 5 585 018,37 грн; 31 травня 2018 року - 5 678 788,61 грн.

20 травня 2013 року в забезпечення виконання зобов`язань позичальника, що випливають з кредитного договору від 04 червня 2007 року № К4VIGE0000005, додаткової угоди № 1 від 03 червня 2008 року, додаткової угоди № 2 від 16 лютого 2009 року та додаткової угоди № 3 від 17 травня 2013 року було укладено договір про внесення змін до договору іпотеки земельної ділянки від 04 червня 2007 року.

20 травня 2013 року ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № К4VIGE0000005 згідно з додатковою угодою від 20 травня 2013 року № 3, було внесено кошти у розмірі 5 585 020,00 грн, що підтверджується копією квитанції.

Листом від 14 серпня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомило ОСОБА_1 , що станом на 14 серпня 2015 року у нього наявна прострочена заборгованість за кредитним договором від 04 червня 2007 року №К4VIGE0000005 у розмірі 5 583 968,91 грн, тому відповідно до пункту 17 договору про заощадження від 20 травня 2013 року № SАMDN9172 він буде розірваний 26 серпня 2015 року, а грошові кошти будуть направлені на врегулювання простроченої заборгованості.

26 серпня 2015 року грошові кошти у розмірі 5 583 969,00 грн були списані ПАТ КБ «ПриватБанк» з суми вкладу за договором банківського вкладу на погашення простроченої заборгованості за кредитним договором від 04 червня 2007 року №К4VIGE0000005.

Відповідно до повідомлення від 26 травня 2016 року ОСОБА_1 повідомив ПАТ КБ «ПриватБанк» про небажання продовжувати строк дії договору від 20 травня 2013 року № SАMDN9172 та просив перерахувати 5 858 020,00 грн з вкладу в рахунок погашення третього платежу згідно додаткової угоди від 20 травня 2013 року № 3 до кредитного договору від 04 червня 2007 року № К4VIGE0000005.

ПАТ КБ «ПриватБанк» листом від 12 липня 2016 року повідомив позивача про неможливість повернення коштів у зв`язку з розірванням договору депозиту та направленням 26 серпня 2015 року коштів на погашення заборгованості за кредитним договором.

Також, листом від 03 січня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» повідомлено ОСОБА_1 , що станом на 03 січня 2017 року у нього наявна прострочена заборгованість за кредитним договором від 04 червня 2007 року №К4VIGE0000005 у розмірі 5 583 425,95 грн, тому відповідно до пункту 17 договору про заощадження № SАMDN9172 від 20 травня 2013 року він буде розірваний 17 січня 2017 року, а грошові кошти будуть направлені на врегулювання простроченої заборгованості.

Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором № К4VIGE0000005 станом на 28 лютого 2018 року, залишок простроченої заборгованості за кредитом становить 16 662 459,78 грн, загальний залишок заборгованості за процентами за користування кредитом становить 37 506 569,34 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Зобов`язальні відносини, як і інші цивільні правовідносини, виникають з обставин, визначених законом як юридичні факти.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

За положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Таким чином строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

Сторони за домовленістю можуть визначити порядок здійснення повернення коштів за строковим вкладом - шляхом перерахування на поточний рахунок вкладника, шляхом видачі готівкою через касу банку, або іншим шляхом. Зазначені вище норми не містять обмежень при виборі сторонами такого договору способу виконання зобов`язання з повернення коштів банку перед вкладником.

У разі, якщо договором банківського вкладу передбачено повернення коштів шляхом їх перерахування на поточний рахунок вкладника, із чим погодились обидві сторони, укладаючи такий договір, то після здійснення зазначеної операції правовідносини сторін трансформуються у правовідносини банківського рахунку відповідно до положень частини третьої статті 1058 ЦК України.

Така трансформація означає, що вкладник має право отримати готівкою повернуті банком на поточний рахунок кошти за вкладом, але до правовідносин між ними вже не можуть застосовуватись положення договору строкового банківського вкладу у зв`язку з тим, що строк його дії закінчився.

За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами (стаття 1066 ЦК України).

Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (стаття 1068 ЦК України).

Згідно зі статтею 1070 цього Кодексу за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності.

Згідно з пунктом 16 договору, у випадку порушення вкладником чи банком умов договору порушник несе відповідальність, передбачену чинним законодавством України.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, керуючись серед іншого положеннями статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», виходив з того, що строки прострочення повернення вкладу становлять для вкладу за період з 31 травня 2016 року (дня, наступного за днем через два операційні дні після звернення позивача до банку з заявою про повернення вкладу) по 21 квітня 2016 року (в межах заявлених позовних вимог).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 31 липня 2018 року у справі № 759/13827/15-ц (провадження № 61-5543св18) наведено принцип обчислення розміру пені відповідно до положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому Верховний Суд у цій постанові зауважив, що за змістом вищенаведеної частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та частини першої статті 1061 ЦК України, якою передбачено виплату банком вкладнику процентів на суму вкладу в розмірі, встановленому договором, вартість послуги за договором банківського вкладу - це розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 6-64цс19) дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з банку пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», та водночас не відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-362цс16, від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1881цс16 (щодо застосування частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у поєднанні з положеннями постанов Правління НБУ, якими встановлювались певні обмеження щодо здійснення виплат коштів банками).

У цій справі встановлено, що банк прострочив виконання зобов`язання з видачі ОСОБА_3 належних їй за договором коштів у сумі 4 512,26 євро у період з 13 червня 2016 року (день звернення клієнта до банку з вимогою про видачу коштів) до 29 серпня 2016 року (день фактичної видачі коштів). Пеню за прострочення зобов`язання за цей період визначено судом першої інстанції на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 10 423,32 євро та змінено апеляційним судом на 295 459,43 грн.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду не наводить визначення терміну «вартості послуги», не роз`яснює, що саме входить до її складової, в той час як частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Визначення «вартості послуг» в розумінні частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» необхідно для правильного нарахування пені за порушення зобов`язання та визначення до яких правовідносин положення цієї статті застосовуються.

Разом з цим, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 757/53464/18 (провадження № 61-14248св19) у постанові від 29 січня 2020 року виходив з того, що помилковим є розрахунок розміру пені, викладений у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 759/13827/15-ц, оскільки відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

При цьому Верховний Суд у цій постанові зауважив, що висновок судів про те, що вартість послуги за договором банківського вкладу - це лише розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника, не відповідає вимогам наведених вище норм законодавства, а також пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», яким визначено, що послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага.

Таким благом є видача (повернення) вкладнику його коштів.

Тлумачення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави зробити висновок, що нарахування пені має відбуватися на всю суму утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, тому нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегій суддів судових палат Касаційного цивільного суду у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19), від 19 червня 2019 року у справі № 359/8114/17 (провадження № 61-81св19), від 11 січня 2020 року у справі № 335/11482/16-ц (провадження № 61-19787св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 757/42043/18-ц (провадження № 61-8130св19).

Пунктом 1.24 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в України» визначено, що переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Відповідно до пункту 8.4 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» внутрішньобанківський переказ виконується в строк, встановлений внутрішніми нормативними актами банку, але не може перевищувати двох операційних днів.

Пунктом 32.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ, цей банк зобов`язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Разом з тим, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду встановив наявність висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульованих та викладених у раніше ухваленому рішенні у цивільній справі.

Верховний Суд у постанові від 11 липня 2018 року у справі № 470/493/17 (провадження № 61-12724св18), при вирішенні спору щодо стягнення пені внаслідок неналежного виконання банком умов договору банківського рахунку, виходив з положень Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Скасовуючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, Верховний Суд зауважив, що чинним законодавством передбачений правовий механізм та вид відповідальності у разі порушень прав контрагента за договором банківського рахунку, проте суди не з`ясували правової природи укладеного між сторонами договору та умови, які становлять його зміст, у зв`язку з чим дійшли помилкового висновку про необхідність застосування приписів пункту 5 частини першої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Застосування цієї норми закону можливе при вирішення подібного спору за умови укладення між сторонами договору банківського вкладу, а не договору банківського рахунку.

Колегія суддів вважає, що вирішення цих правових питань, з урахуванням наведених вище правових позицій Верховного Суду у подібних правовідносинах, містить виключну правову проблему для забезпечення передбачуваності судової практики, сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

При цьому однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське прийняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).

Виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з врахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. Понад п`ятсот справ з таких правовідносин перебуває на розгляді в судах.

Тому колегія суддів вважає, що існує очевидна необхідність формування єдиної правозастосовчої практики у спорах про повернення грошових коштів, розміщених за договором банківського вкладу щодо нарахування пені за несвоєчасне повернення цих грошових коштів вкладникові, зокрема, чи слід враховувати до вартості послуг як розмір банківського вкладу, так і розмір процентів за його розміщення, про що зроблено висновок у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19), від 19 червня 2019 року у справі № 359/8114/17 (провадження № 61-81св19), від 11 січня 2020 року у справі № 335/11482/16-ц (провадження № 61-19787св19), від 29 січня 2020 року у справі № 757/53464/18 (провадження № 61-14248св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 757/42043/18-ц (провадження № 61-8130св19) чи необхідно виходити лише з розміру процентів за депозитом, про що викладено у постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 470/493/17 (провадження № 61-12724св18).

Водночас, якщо відбулась трансформація правовідносин, що виникли між сторонами за договором банківського вкладу у правовідносини банківського рахунку відповідно до частини третьої статті 1058 ЦК України, при нарахуванні пені внаслідок неналежного виконання банком умов договору банківського рахунку, чи слід застосовувати до таких правовідносин положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», чи необхідно виходити з. положень Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», яким врегулювано правовідносини щодо банківського переказу.

Отже справа містить виключну правову проблему і її вирішення необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільну справу № 751/2322/17 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про розірвання договору та стягнення вкладу за договором банківського вкладу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов