Справа № 523/6939/19
Провадження №2/523/1586/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Дяченко В.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Правди Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно

ВСТАНОВИВ

Позивач просить встановити факт що має юридичне значення, а саме що 3/20 часток домоволодіння входить до складу домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлових будинків літ. А, В загальною площею 159,7 кв.м в тому числі житловою 102,6 кв.м. та господарських споруд: літ. Б - сарай, літ. К - гараж, огородження № 1-6, мощения - І І, та визнати за ОСОБА_1 , право власності на 3/20 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлових будинків літ. А, В загальною площею 159,7 кв.м в тому числі житловою 102,6 кв.м. та господарських споруд: літ. Б - сарай, літ. К - гараж, огородження № 1-6, мощення - І - ІІ.

Позов мотивується тим, що позивачу належить 7/20 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу. На час купівлі майна воно складалось з житлових будинків літ. А, В загальною площею 65,5 кв.м. та господарчих будівель.

В 1994 році позивач провів реконструкцію своєї частки домоволодіння та в подальшому здав у експлуатацію, що підтверджується актом приймальної комісії, який був затверджений рішенням Ленінського райвиконкому м.Одеси від 18.05.1995 року №129/13. Після введення в експлуатацію позивач правоустановчих документів не отримував.

14.06.1995 року позивач купив 3/20 частки домоволодіння АДРЕСА_1 (договір купівлі-продажу №3-3142 посвідчений П`ятою державною нотаріальною конторою). Право власності на 3/20 частки майна не зареєстровано.

В 2018 році позивач вирішив зареєструвати 3/20 частки майна, однак рішенням державного реєстратора відмовлено в реєстрації права власності через те, що в договорі купівлі-продажу від 14.06.1995 року зазначено , що домоволодіння складається з одного кам`яного житлового будинку загальною площею 29,9 кв.м та надвірних споруд: літ. «Б», - сарай, літ. «К» - гараж, огородження №1-6, мостіння І-ІІ.

На теперішній час домоволодіння АДРЕСА_1 складається з житлових будинків літ. «А», «В» загальною площею 159,7 кв.м в тому числі житловою 102,6 кв.м. та господарських споруд: літера «Б» - сарай, літера «К» - гараж, огородження № 1-6, мощения І-І, що підтверджується технічним паспортом виготовленим КП «БТІ» 10.10.2018 року.

Позивач вважає, що в договорі купівлі-продажу від 14.06.1995 року було допущено помилку в частині зазначення складу домоволодіння, яку на теперішній час виправити неможливо, що підтверджується відповіддю Одеського нотаріального архіву від 11.03.2019 року №870/01-20.

Відсутність державної реєстрації права власності на 3/20 частки майна позивача перешкоджає позивачу у здійсненні права володіння та розпорядження майном.

Відповідачі визнали позов, однак визнання позову не прийняте судом з підстав викладених в ухвалі Суворовського районного суду м.Одеси від 03.03.2020 року.

Сторони надали заяви про розгляд справи без їх участі.

Судом встановлено:

Позивачу належить 7/20 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , що розташоване на земельній ділянці розміром 403 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу від 20.11.1984 року. На час купівлі майна домоволодіння складалось з житлових будинків літери «А», «В» загальною площею 65,5 кв.м. та господарчих і побутових будівель сарай «Б», літня кухня «Г», вбиральня «Д», огородження №1-4, мостіння І-ІІ (а.с.7).

Рішенням Ленінського райвиконкому м.Одеси від 18.05.1995 року №129/13, після проведення реконструкції, введено в експлуатацію прибудову другого поверху житловою площею 36,4 кв.м., загальною площею 46,6 кв.м. (а.с.12).

Вищезазначені докази суд відхиляє з підстав визначених ч.1. ст.77 ЦПК України.

14.06.1995 року позивач придбав, шляхом укладання договору купівлі-продажу, 3/20 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , що розташоване на земельній ділянці розміром 403 кв.м., та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку, загальною житловою площею 29,9 кв.м., та надвірних будівель літера «Б» - сарай, літера «К» - гараж, огородження № 1-6, мощения І-І (а.с.13).

10.10.2018 року Комунальне підприємство «БТІ» ОМР виготовило технічний паспорт на житловий будинок, що розташований за адресом: домоволодіння АДРЕСА_1 та складається з житлових будинків літ. «А», «В» загальною площею 159,7 кв.м в тому числі житловою 102,6 кв.м., допоміжна площа 57,1 кв.м., та господарських споруд: літера «Б» - сарай, літера «К» - гараж, огородження № 1-6, мощения І-І (а.с.21).

Листом Одеського нотаріального архіву від 11.03.2019 року №870/01-20 повідомлено позивача, що в матеріалах архівного фонду №56 П`ятої одеської державної нотаріальної контори Одеської області, зберігається договір купівлі-продажу (Р-3-3142), предметом якого є 3/20 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , а покупцем визначено ОСОБА_1 . Вносити зміни, робити описки в нотаріальних документах, які передані на архівне зберігання в державний нотаріальний архів не є компетенцією та функцією державного нотаріального архіву (а.с.24).

Суд зазначає, що вказаний доказ не відповідає положенню ч.2 ст. 78 ЦПК України.

Щодо встановлення факту що має юридичне значення:

Відповідно до ст.315 ч.2 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суди повинні мати на увазі, що факт володіння громадянином жилим будинком на праві власності встановлюється судом, якщо у заявника був правовстановлюючий документ на цей будинок, але його втрачено і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку.

Статтею 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів судом . Відповідно до ч.1 цієї статті, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ч.2 даної статті способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У заявленому позові ОСОБА_1 просить встановити факт, доведений правочином (договором купівлі-продажу 3/20 частки майна) щодо складу майна (загальною житловою площею 29,9 кв.м.). Правочин не визнано недійсним, він є правомірним. Законом визначено порядок встановлення факту складу майна яке підлягає відчуженню, шляхом посвідчення договору відчуження за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується (ст.55 Закону України «Про нотаріат»).

Заявлена позивачем підстава позову помилка в частині визначення складу майнапідчас укладання договору купівлі-продажу від 14.06.1995 року, є обставиною для захисту прав позивача в інший спосіб визначений ст.16 ЦК України, за наявності доказів цього права.

Отже вимога про встановлення факту що має юридичне значення в цій справі є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Щодо позовної вимоги про визнання права власності:

Зі змісту частини п`ятої статті 11 ЦК України випливає, що цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи в який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, за вказаною нормою права вимога про визнання права власності може бути пред`явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах.

Ні зазначеними нормами, ні нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на об`єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Щодо визнання позивачем права власності на 3/20 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлових будинків літ. А, В загальною площею 159,7 кв.м в тому числі житловою 102,6 кв.м. та господарських споруд: літ. Б - сарай, літ. К - гараж, огородження № 1-6, мощення - І ІІ, суд зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності права у позивача на вищевказане майно, а тому позовна вимога задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 5, 6, 10, 263-265 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Суворовський районний суд м. Одеси протягом 30 днів з дня складення його повного рішення.

Повний текст рішення складено 13.03.2020 року.

Суддя