Справа №639/6079/19
Провадження №2/639/292/20
12 березня 2020 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Баркової Н.В.,
за участю секретаря - Волкової С.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
30.08.2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 , в якому просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 05.05.2001 року серії АЕА №070706, посвідченого приватним нотаріусомХарківського міського нотаріального округу Літвіновою Я. М., позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні (довідка про склад сім`ї) від 27.08.2019 року у зазначеній вище квартирі зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є сином позивача. Відповідач з грудня 2013 року до сьогоднішнього дня не проживає у квартирі, яка належить позивачу на праві приватної власності. Він не бере участі в оплаті комунальних послуг та проведенні поточного ремонту, не має жодних особистих речей в квартирі, квартирою не цікавиться. Ніяких домовленостей між позивачем і відповідачем про збереження за ним права користування квартирою, належною їй на праві приватної власності, не було. Поважних причин його відсутності за місцем паспортної реєстрації немає. Позивач вказує, що не чинила жодних перешкод відповідачу в користуванні нерухомістю, рішення відповідача виїхати з квартири позивача було добровільним та самостійним. На сьогоднішній день позивач з відповідачем майже не спілкується. Наскільки позивачу відомо, відповідач постійно проживає за межами країни, тому відмовляється самостійно знятися з паспортної реєстрації за вказаною вище адресою. Разом з тим позивач, посилаючись на ст..ст. 319, 321, 379, 405 ЦК України та ст.ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР, вказує, що поведінка відповідача порушує її права як власника нерухомого майна, у зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду з даним позовом.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.09.2019 року прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Призначено судове засідання.
18.11.2019 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова клопотання представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про виклик свідків у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволено. Викликані в судове засідання свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, надала вступне слово, посилаючись на обставини, викладені в позові та не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Також позивач заявила клопотання в судовому засіданні про те, що просить провести розгляд справи без допиту раніше викликаних свідків, які не змогли з`явитися до суду з поважних причин, допитавши в якості свідка ОСОБА_6 , явку якого до суду забезпечила сама позивач. Зазначене клопотання задоволено судом в судовому засіданні із занесенням до протоколу судового засідання.
Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач ОСОБА_2 , згідно вимог ст. 128 ЦПК України, у судове засідання повторно не з`явився, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив не надав, у зв`язку з чим на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 12.03.2020 року, зазначеній в протоколі судового засідання, проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.
Суд, заслухавши пояснення позивача, показання свідка, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, враховуючи наступне. Судом встановлені такі фактичні обставини і визначений зміст спірних правовідносин.
Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що зроблено відповідний актовий запис №882, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданою 02.08.1990 року. Його батьками зазначені ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , позивач у справі (а.с.14).
На підставі договору купівлі-продажу від 05.05.2001 року серії АЕА №070706, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Літвіновою Я.М., ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 8).
Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні (довідка про склад сім`ї) Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 27.08.2019 року у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.15).
Згідно з копією акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 29.08.2019 року, складеного ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , останні підтверджують, що ОСОБА_2 , фактично з 13.12.2013 року, не проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.16).
У судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що він доводився другом померлого чоловіка позивача і також товаришує з ОСОБА_1 , знає її 40 років, а також знає відповідача як сина позивача. Разом з тим свідок підтвердив, що відповідача в квартирі позивача він приблизно 7 років не бачив, хоча свідок регулярно відвідує позивача за адресою по АДРЕСА_1. Свідкові відомо, що позивач не вчиняла перешкод відповідачу щодо проживання за місцем реєстрації, однак син зібрав речі та виїхав в іншу країну.
Згідно з ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (пункт другий вказаної статті). Право приватної власності, згідно частини четвертої наведеної статті Основного закону України, є непорушним.
Зазначені положення кореспондуються з вимогами статті 319 ЦК України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 вказаного кодексу визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.
Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно з ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтями 77, 78, 79 ЦПК України встановлено правила визначення належності, допустимості, достовірності та достатності доказів.
Так, судом на підставі досліджених доказів встановлено, що власник квартири АДРЕСА_1 позивач ОСОБА_1 має певні перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження належною їй власністю, право позивача порушено, оскільки реєстрація місця проживання відповідача ОСОБА_2 за даною адресою тягне додаткові витрати з боку позивача. При цьому відповідач ОСОБА_2 не має права власності на вищевказану квартиру, у спірній квартирі приблизно з 2013 року, тобто більше року, не проживає, в судове засідання не з`явився та протилежного не довів, відзив на позов не подавав. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .
Відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.
Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.
Враховуючи наведене, відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» на підставі судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням органом реєстрації зняття з реєстрації особи проводиться без додаткового ухвалення рішення суду.
На підставі викладеного і керуючись Конституцією України, ст. ст. 317, 319, 383, 391 ЦК України, ст.ст.64, 150, 156 ЖК УРСР,Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Жовтневий районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий Жовтневим РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 29.01.2004 року, РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Жовтневим РВ ГУМВС України в Харківській області 04.09.2006 року, РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Повне рішення складено 18.03.2020 року.

Суддя Н.В.Баркова