Єдиний унікальний номер 221/4575/19
Номер провадження 22-ц/804/1062/20
18 березня 2020 року місто Маріуполь
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Лопатіної М.Ю.
суддів -Биліни Т.І., Принцевської В.П.
за участю секретаря - Сидельнікової А.В.,
відповідач - ОСОБА_2
розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 24 грудня 2019 року, ухваленого у складі судді Писанець Н.В., повний текст якого виготовлено 02 січня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,-
Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 24 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував, що відповідач підтвердив факт того, що брав у неї кошти в борг, про що згодом власноручно склав розписку. Крім того, суд у оскарженому рішенні зробив невірний висновок про те, що кошти бралися відповідачем на потреби сім`ї. Окрім цього, місцевий суд прийняв до уваги те, що нібито кошти відповідачем були повернуті, проте доказів на підтвердження даного факту відповідач не надав.

Відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву.

Сторони в судове засіданні не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідач направив до суду заяву, в якій просив рішення суду залишити без змін, справу розглянути без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно п.п.3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення місцевого суду не відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 14 грудня 2016 року ОСОБА_2 була написана розписка, зі змісту якої вбачається, що він винен ОСОБА_1 3200 доларів США та 7500 грн., які зобов`язався повернути протягом року (а.с 6).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність факту укладення між сторонами договору позики, оскільки наявність оригіналу розписки у позивача не може свідчити про це безумовно.

При цьому місцевий суд виходив з того, що відповідач не заперечував факту написання ним розписки, проте заперечував те, що отримав кошти під час її складання, оскільки ОСОБА_1 раніш передала йому гроші у борг, які були використані на користь його сім`ї у 2013-2014 роках.

З такими висновками суду погодитись не можна з огляду на таке.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Апеляційним судом встановлено, що 14 грудня 2016 року між сторонами був укладений договір позики, оформлений розпискою позичальника, згідно якого позивач ОСОБА_1 передала відповідачу ОСОБА_2 у борг 3200 доларів США та 7500 грн., які останній зобов`язався повернути протягом року (а.с.36).

Також судом з`ясовано, що відповідач свої зобов`язання за укладеним договором позики не виконав і грошові кошти позикодавцю не повернув, у зв`язку з чим має заборгованість в загальній сумі 92 886, 88 грн, яка складається з 3200 доларів США, що еквівалентно 85 386,88 грн.( за курсом 26,6834 грн за 1 долар США ) та 7500 грн.

Досліджуючи боргову розписку, видану відповідачем, апеляційний суд приходить до висновку, що між сторонами наявні позикові відносини, оскільки розписка ОСОБА_2 підтверджує як факт отримання ним грошових коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти ОСОБА_1 протягом року з дня написання розписки. Оскільки у визначений у розписці строк кошти відповідачем повернуті не були, у позивача були підстави для звернення з даним позовом. При цьому не має правового значення, що грошові кошти у борг були отримані відповідачем від позивача до написання розписки, оскільки сторони є вільними в укладенні договору, мають право у будь-який час оформити свої договірні відносини у відповідності до вимог закону.

При цьому, слід зазначити, що відповідач не заперечував факт отримання у позивача у борг грошових коштів в сумі 7500 гривень та 3200 доларів США у період 2012-2013 роки, також ОСОБА_2 підтвердив власноручне написання боргової розписки.

Таким чином? висновок суду першої інстанції про недоведеність наявності між сторонами факту укладення договору позики є необґрунтованим.

Також встановлено, що гроші в борг ОСОБА_2 позивач передала в той період, коли відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з її донькою - ОСОБА_4 , яка знала про існування боргу. Відповідач посилався на те, що гроші йому були потрібні для зайняття якою-небуть діяльністю для утримання сім`ї і позичені кошти він використав для ведення сільського господарства.

Згідно ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення зазначеної норми закону свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

Згідно ч. 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В оскарженому рішенні суд акцентував увагу на тому, що гроші відповідач отримував у 2013-2014 роках в інтересах своєї сім`ї, проте місцевий суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 не надано жодного доказу на підтвердження цієї обставини.

Апеляційний суд приймає до уваги заперечення відповідача проти позову в тій частині, що він частково повернув позивачу борг до написання розписки, проте погодитись з такими доводами не можна, оскільки вони також не були доведені в ході розгляду справи.

Таким чином, місцевий суд не виконав своїх обов`язків, визначених законом, повно, всебічно й об`єктивно не з`ясував усіх обставин справи, не надав їм належної оцінки та ухвалив рішення, яке не можна визнати законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим оскаржене судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

З огляду на задоволення позовних вимог у повному обсязі, на підставі вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України, на відповідача необхідно покласти понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого при поданні позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 374,376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 24 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , суму боргу у розмірі 92 886,88 грн.(дев`яносто дві тисячі вісімсот вісімдесят шість грн. 88 коп)

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 судовий збір за подання позову в сумі 928,87 грн. і за подання апеляційної скарги в сумі 1393,30 грн., всього 2 322,17 грн.(дві тисячі триста двадцять дві грн. 17 коп.)

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст складено 23 березня 2020 року.

Судді: