Ухвала

Іменем України

18 березня 2020 року

м. Київ

справа № 192/1727/18

провадження № 61-3712ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Солонянської районної ради Дніпропетровської області про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Солонянської районної ради Дніпропетровської області про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Солонянської районної ради Дніпропетровської області про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 30 квітня 2014 року по 31 січня 2017 року в сумі 85 932,00 грн та стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період з 01 грудня 2012 року по 01 лютого 2016 року в сумі 6 863,93 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, відмовляючи у відкритті провадження у справі, виходив з того, що є таке, що набрало законної сили, рішення у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

19 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, та розглянути справу, задовольнивши позовні вимоги.

Заявник зазначає, що суд першої інстанції невірно витлумачив його позовні вимоги, що містилися у поданій 12 вересня 2018 року до суду позовній заяві. Суд не взяв до уваги, що він просив визнати належного відповідача та стягнути з нього заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки її виплати, компенсацію втрати частини доходів та моральну шкоду. У позовній заяві він вказував, що, на його думку і на підставі наявних документів, належним відповідачем є Солонянська районна рада Дніпропетровської області. Посилається на те, що жодного судового рішення, в якому було б вказано, що Солонянська районна рада Дніпропетровської області не несе відповідальності за створене нею комунальне підприємство і не може бути відповідачем у справі, не існує.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 просив стягнути з Солонянської районної ради Дніпропетровської області, зокрема, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 30 квітня 2014 року по 31 січня 2017 року в сумі 85 932,00 грн та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період з 01 грудня 2012 року по 01 лютого 2016 року в сумі 6 863,93 грн.

Підставою стягнення вказаних сум позивач вважає те, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем, який і повинен нести відповідальність за невиплату йому вказаних сум.

Проте, рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2017 року, яке набрало законної сили 11 квітня 2017 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області», Солонянської районної ради Дніпропетровської області про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків виплати заробітної плати, відмовлено у задоволенні позовних вимог до Солонянської районної ради Дніпропетровської області.

Вказане судове рішення оскаржено сторонами у справі не було.

Предметом позову було стягнення середнього заробітку за час затримки виплати сум, що належать працівникові при звільненні, за період з 30 квітня 2014 року по 31 січня 2017 року в сумі 85 932,00 грн, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати за період з 01 грудня 2012 року по 01 лютого 2016 року в сумі 6 863,93 грн, а всього 92 795,93 грн. Підставою позову було те, що, на думку позивача, саме Солонянська районна рада Дніпропетровської області повинна нести відповідальність за невиплату йому цих коштів.

Ухвалюючи рішення від 22 лютого 2017 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_1 , пред`явлені до Солонянської районної ради Дніпропетровської області, є безпідставними і задоволенню не підлягають у зв`язку з тим, що рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2014 року встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з Комунальним підприємством «Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області», працював на посаді заступника директора та директора, заробітну плату отримував з фонду цього підприємства, яке і допустило невиплату йому заробітної плати, тому саме з нього слід стягувати кошти.

Доводи ОСОБА_1 про те, що Солонянська районна рада Дніпропетровської області винна у невиплаті йому заробітної плати, суд не прийняв та вирішив стягнути з Комунального підприємства «Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області» на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати сум, що належать працівникові при звільненні, за період з 30 квітня 2014 року по 31 січня 2017 року в сумі 85 932,00 грн, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати за період з 01 грудня 2012 року по 01 лютого 2016 року в сумі 6 863,93 грн, а всього 92 795,93 грн.

Враховуючи, що за вимогами ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 30 квітня 2014 року по 31 січня 2017 року в сумі 85 932,00 грн та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період з 01 грудня 2012 року по 01 лютого 2016 року в сумі 6 863,93 грн вже є рішення суду від 22 лютого 2017 року, яке ухвалено між тими самими сторонами, з тих самих підстав та щодо того самого предмету, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у відкритті провадження у справі в цій частині позовних вимог.

За правилами частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника з їх змістом.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Солонянської районної ради Дніпропетровської області про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В. О. Кузнєцов

В. С. Жданова

В. М. Ігнатенко