Справа № 953/2861/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Бородіної Н.М.,

за участю секретаря Кострової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «ПІВДЕНДІПРОШАХТ» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку,-

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась з позовом у суд до відповідача Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «ПІВДЕНДІПРОШАХТ», в якому просить стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 35974,75 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі4520,57 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 177,28 грн.

В обґрунтування позову зазначає, що в січні 1978 року її було прийнято на роботу машиністкою відділу організації техніки і випуску проектів інституту «Південдіпрошахт», потім працювала на посаді техніка І категорії відділу АП. Наказом від 08.01.2020року позивача було звільнено на підставі п.1 ст.38 КЗпП України. При звільнені позивачу не було виплачено заробітну плату за березень 2018року - грудень 2019року в розмірі 35974,75 грн. та відпускні в розмірі 4520,57 грн. за 48 відпускних днів. Позивач зазначає, що оскільки в неї відсутні розрахункові листки вона розрахунок заборгованості робила самостійно.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала.

Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі.

Частиною 1ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано копію трудової книжки, згідно якої наказом від 19.01.1978року позивача зараховано на роботу до інституту «Південдіпрошахт» на посаду машиністки (запис №3 трудової книжки). Згідно запису №8 в трудовій книжці відповідно до наказу міністерства вугільної промисловості України № 534 ВАТ «Південдіпрошахт» реорганізовано у ДП «Південдіпрошахт».

Наказом від 08.01.2020року ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням (запис №9 трудової книжки).

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. N 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Статтею 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки.

Відповідно до пункту 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. N 100, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Позивачем надано власний розрахунок заборгованості по заробітній платі та компенсії за невикористану відпустку.

На підтвердження заявлених вимог позивачем надано розрахунковий листок за лютий 2018року. Однак судом не приймається зазначений доказ оскільки він не стосується періоду, за який просить стягнути заборгованість позивач .

Також позивачем надано відомості з персоніфікованого обліку, згідно яких відомості щодо нарахування позивачу заробітної плати за березень 2018року-грудень 2019року відсутні.

Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначає, що наявна заборгованість по заробітній платі за період з березня 2018року по грудень 2019року, однак доказів наявності нарахованої та невиплаченої заробітної за вказаний період не надає.

Згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Облік використання робочого часу має бути підтверджений відповідними первинними бухгалтерськими документами, форми й порядок яких встановлені відповідними нормативними документами, зокрема, наказом Держкомстату України від 05.12.2008 р. № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», передбачено типову форму № П-5 «Табель обліку використання робочого часу».

Табелю обліку використаного робочого часу за березнь 2018-грудень2019 роки відповідач суду не надав, що унеможливлює визначення кількості відпрацьованих днів за березнь 2018-грудень2019 роки.

Крім того відсутні докази встановленого позивачу розміру заробітної плати.

Отже за відсутності зазначених доказів, суд позбавлений можливості перевірити розрахунок наданий позивачем та навести в рішенні суду розрахунки сум, що підлягають стягненню.

Будь-яких клопотань з приводу надання доказів позивачем не заявлено.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

В матеріалах цивільної справи відсутні належні та допустимі докази в підтвердження позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ДП «Південдіпрошахт» слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю.

На підставі викладеного, керуючись ст..2, 12, 13, 19, 49, 81, 141, 263 - 266, 268, 273, 274, 275, 354 ЦПК України, суд-

вирішив :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 АДРЕСА_1 ) до Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «ПІВДЕНДІПРОШАХТ» (, м. Харків вул. Пушкінська б.5) про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається через суд першої інстанції.

Рішення набирає законної сили після закінчення строків для подачі апеляційної скарги.

Повний текст рішення виготовлений 23.03.2020року.

Суддя Бородіна Н.М.