Номер провадження 2/754/3967/20
Справа №754/1346/20
РІШЕННЯ

Іменем України

11 березня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Панченко О.М.

за участі секретаря судових засідань - Чехун Ю.В.

без участі сторін,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач, посилається на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 04.01.1996 року №49 та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 30.09.2019 року. В даній квартирі також зареєстрований відповідач у справі - ОСОБА_2 , який в квартирі не проживає з 2000 року. Наразі відповідач по справі відбуває покарання в Державній установі «Житомирська виправна колонія №4». В спірній квартирі відсутні речі відповідача, його майно, ним не сплачуються комунальні послуги. Реєстрація місця проживання фактично відсутнього тривалий час відповідача за спірною адресою змусило позивачку звертатись до суду з вказаним позовом, у якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.01.2020 року головуючим суддею по розгляду даної справи визначено суддю Панченко О.М.

Ухвалою суду від 31.01.2020 року відкрито провадження за даним позовом з призначенням справи до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивачка в судове засідання не з`явилася.

Представник позивача в судове засідання не з`явилася, проте, в матеріалах справи міститься письмова заява від останньої, з проханням про проведення розгляду справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився. На адресу суду надійшов лист В.о. начальника Державної установи «Житомирська виправна колонія (№4)» Прокопенка П. із письмовою заявою відповідача по справі, в якій останній з позовними вимогами погодився у повному обсязі.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, враховуючи, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечать його інтересам, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з такого.

Матеріалами справи встановлено, що позивачка у справі являється єдиним та повноцінним власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

З копії свідоцтва про право власності на житло від 04.01.1996 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належала в рівних долях ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (позивачу по справі).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер один із співвласників спірної квартири - ОСОБА_3 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.09.2019 року спадкоємцем майна померлого ОСОБА_3 (1/2 частина квартири АДРЕСА_1 ) є його дружина - ОСОБА_1 . З тексту даного свідоцтва вбачається, що відповідач по справі - ОСОБА_2 , який є сином позивача та померлого ОСОБА_3 , відмовився від майна померлого на користь позивача у справі - ОСОБА_1 .

З урахуванням викладених обставин встановлено, що 1/2 частина спірної квартири належить позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04.01.1996 року, інша 1/2 частина даної квартири належить позивачу на праві власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30.09.2019 року.

Згідно акту від 31.01.2020 року виданого начальником ЖЕД-310 ОСОБА_4, відповідач ОСОБА_2 дійсно зареєстрований, але не проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № 11589206 від 30.01.2020 року, в квартирі зареєстрований відповідач у справі - ОСОБА_2 . Як зазначила в позовній заяві позивачка, відповідач з 2000 року в спірній квартирі не проживає, в ній відсутні його речі та майно, він не сплачує комунальні послуги. На даний час ОСОБА_2 відбуває покарання в Державній установі «Житомирська виправна колонія №4». Реєстрація місця проживання фактично відсутнього тривалий час відповідача за спірною адресою змусило позивачку звертатись до суду з вказаним позовом, у якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимоги усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності.

У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

Враховуючи викладене, а також те, що судом достовірно встановлено, що відповідач не мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , не утримує дане житло, не сплачує комунальні послуги. В даному житлі особистих речей немає, він в даній квартирі лише зареєстрований, а також те, що відповідач позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує щодо задоволення позову, про що свідчить його письмова заява, наявна в матеріалах справи, суд вважає, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність правових підстав визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою.

Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість вимог позову та про можливість їх задоволення.

У зв`язку із задоволенням позову згідно ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК Української РСР, ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 12, 81,89, 141, 263-265, 274, 279, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втрати право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Головуючий: О.М. Панченко