Провадження № 2/201/595/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого - судді - Батманової В.В.

за участю секретаря - Гоц Г.Ю.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Григоренко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, треті особи: Відділ у м. Дніпро Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Четверта Дніпровська державна нотаріальна контора про встановлення факт належності та визнання права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 05.12.2019 надійшла позовна заява позовом ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, треті особи: Відділ у м. Дніпро Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Четверта Дніпровська державна нотаріальна контора про встановлення факт належності та визнання права власності на земельну ділянку.

Позивач ОСОБА_2 в обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що на підставі договору довічного утримання від 18.12.1988, укладеним між нею, її чоловіком ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , є власником 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 ). Власником іншої половини зазначеного будинку є на підставі цього ж договору був чоловік позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_4 окрім зазначеного домоволодіння на підставі державного акту належала земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки право власності на земельну ділянку набуто ОСОБА_4 за десять місяців до укладення договору довічного утримання з позивачем і її чоловіком, ОСОБА_2 вважала, що вони з чоловіком набули право власності не лише на домоволодіння, а й на земельну ділянку, на якій розташоване дане домоволодіння. Позивач із чоловіком здійснювали догляд за ОСОБА_4 з 1993 року, з цього часу проживали спільно з нею в будинку АДРЕСА_1 . У 1994 році ОСОБА_4 склала заповіт на ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, у зв`язку з чим була знята заборона відчуження на вказане домоволодіння, накладена при укладенні договору довічного утримання. Земельною ділянкою позивач із чоловіком користувалися фактично з моменту вселення у 1993 році. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер. Позивач у визначені законом строки звернулась до нотаріальних органів із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка; інші спадкоємці відмовились від спадщини на користь позивач. Проте, постановою Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Кочевській В.І. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки право власності на цю земельну ділянку зареєстроване за ОСОБА_4 .

Тому ОСОБА_2 просила суд з урахуванням уточнень припинити право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0705 га, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП Д * N5013 від 21.02.98, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради від 22 січня 1998 року за №126, кадастровий номер:03:140:0018; встановити факт належності ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0705 гектарів, що розташована у АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:140:0018; визнати за ОСОБА_2 (ІНН НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :03:140:0018, площею 0,0705 гектарів, що розташована у АДРЕСА_1 відповідно до права власності у домоволодінні; визнати за ОСОБА_2 (ІНН НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :03:140:0018, площею 0,0705 гектарів, що розташована у АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , 1942 року народження, і ОСОБА_3 , 1943 року народження, перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.11.1966, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 04.11.1966 (а.с. 13).

05.04.1994 державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Білоус С.В. за реєстровим № 7-1925 посвідчено заповіт, складений ОСОБА_4 , яким остання на випадок своєї смерті розпорядилася належний їй будинок АДРЕСА_3 з допоміжними господарчими побудовами заповісти ОСОБА_3 (а.с. 23).

Державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Заносієнко Н.М. 18.12.1998 був посвідчений договір довічного утримання, відповідно до якого ОСОБА_2 і ОСОБА_3 зобов`язалися довічно повністю утримувати ОСОБА_4 , натомість остання передає у власність ОСОБА_3 і ОСОБА_2 житловий будинок з господарчими прибудовами та спорудами, який знаходиться на земельній ділянці розміром 52 кв.м, крім того лишки 143 кв.м і розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15).

Реєстраційним посвідченням від 11.06.1999 Дніпропетровське бюро технічної інвентаризації посвідчило реєстрацію в цілому домоволодіння АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , запис в книзі № 383, реєстрований № 63 (а.с. 16).

Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП Д* N5013 від 21.02.1998, виданого на підставі рішення Дніпропетровської міської Ради народних депутатів № 126 від 22.01.1998, власником земельної ділянки площею 0,0705 га. Розташованої на території АДРЕСА_1 , є ОСОБА_4 (а.с. 19, 20-21).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 17), що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 15.02.1999, виданого відділом реєстрації актів громадського стану виконкому Кіровської районної ради міста Дніпропетровська.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , на підтвердження чого суду надано копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 , виданого 14.03.2008 Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (а.с. 14).

Згідно з листом КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради № 8671 від 13.06.2019, наданого на запит Третьої дніпровської державної нотаріальної контори, станом на 31.12.2012 в інвентаризаційній справі містяться відомості про право власності за адресою: АДРЕСА_1 - гр. ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , на підставі договору довічного утримання від 18.12.1998, посвідчений Першою ДДНК, за реєстровим № 3-3555, зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 383 за реєстрованим № 63 (а.с.18).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 31.07.2019 державний нотаріус Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвої Н.С. відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_3 на земельну ділянку (кадастровий номер :03:140:0018) за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутні документів на підтвердження прийняття ОСОБА_3 спадщини після смерті ОСОБА_4 , а за договором довічного утримання від 18.12.1998 зареєстровано відчуження земельної ділянки не відбулось (а.с. 27).

Викладене також підтверджується матеріалами спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_3 , наданими Четвертою дніпровською державною нотаріальною конторою (а.с. 63-136).

Положеннями ч.ч. 1, 4 ст. 30 Земельного кодексу України 1990 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Частина 1 ст. 23 Земельного кодексу України 1990 року встановлює, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Верховний суд України у пп. ґ п. 18 постанови Пленуму № 7 від 16.04.2004 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначив, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. № 997-V ( 997-16 ) - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника.

Відповідно до вимог ст. 67 Земельного кодексу України 1990 року, громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара. Розмір земельних ділянок для індивідуального дачного будівництва не повинен перевищувати 0,1 гектара, будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

З викладеного можливо дійти висновку про те, що до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 разом із набуттям права власності на житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 перейшло право власності на земельну ділянку за цією ж адресою для обслуговування житлового будинку у розмірах, визначених у державному акті на право приватної власності на землю від 21.02.1998, адже цей розмір перевищуєвизначених ст. 67 Земельного кодексу України 1990, а в договорі довічного утримання житлового будинку від 18.12.1998 не міститься заперечень щодо переходу до набувачів будинку права власності на земельну ділянку, на якій цей будинок розташований.

Згідно з ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частина 1 ст. 120 Земельного кодексу України в діючі редакції передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

В постанові Верховного суду України від 13.04.2016 у справі № 6-253цс16 вказано, що зазначена норма (ст. 120 Земельного кодексу України) закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Положеннями п. е) ч. 1 ст. 414 Земельного кодексу України встановлено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), спадкування здійснюється за заповітом або за законом, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Стаття 1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно з ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

В силу ч. 1 ст. 1268, ч. 1,5 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

У відповідності до ч. ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки відповідно до державного акту серії ДП Д* N5013 від 21.02.98 цільовим призначенням спірної земельної ділянки є обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в договорі довічного утримання 1998 року вістуні будь-які обмеження щодо земельної ділянки, у зв`язку з чим при переході права власності на будинок до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в рівних частках перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, а право власності на частину земельної ділянки після смерті ОСОБА_3 набуває ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом.

Враховуючи, що доводи позивача знайшли підтвердження в ході судового розгляду, в зв`язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, беручи до уваги клопотання позивача залишити судові витрати за нею, суд вважає за необхідне судові витрати залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, треті особи: Відділ у м. Дніпро Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Четверта Дніпровська державна нотаріальна контора про встановлення факт належності та визнання права власності на земельну ділянку задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0705 га, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП Д* N5013 від 21.02.98, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради від 22 січня 1998 року за №126, кадастровий номер:03:140:0018.

Встановити факт належності ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 Ѕ частини земельної ділянки площею 0,0705 гектарів, що розташована у АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:140:0018.

Визнати за ОСОБА_2 (ІНН НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) право власності на Ѕ частину земельної ділянки, кадастровий номер :03:140:0018, площею 0,0705 гектарів, що розташована у АДРЕСА_1 відповідно до права власності у домоволодінні.

Визнати за ОСОБА_2 (ІНН НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) право власності на Ѕ частину земельної ділянки, кадастровий номер :03:140:0018, площею 0,0705 гектарів, що розташована у АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: В.В. Батманова