РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2020 року м. Рівне

Справа № 572/3111/19

Провадження № 22-ц/4815/378/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Ковальчук Н.М., Гордійчук С.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 23 грудня 2019 року в складі судді Слободянюка Б.К., проголошене в 15 год. 33 хв. в м. Сарни,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивує тим, що 29.07.2019 близько 20 год. в смт. Степань, по вул. Б.Хмельницького, Сарненського району Рівненської області ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинив протиправні дії відносно її дочки ОСОБА_2 , а саме залякуючи останню, наніс їй удари в область обличчя та інші частин тіла. Даний факт побиття її дитини ОСОБА_4 зняв на телефон та розмістив в мережі інтернет, для загального перегляду .

Постановою Сарненського районного суду від 14.08.2019 ОСОБА_3 матір ОСОБА_4 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КупАП, а саме у допущенні неналежного виконання покладених на неї батьківських обов`язків по вихованню неповнолітнього сина ОСОБА_4 , та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді попередження.

Зазначає, що після пережитих фізичних та моральних страждань, завданих протиправними діями ОСОБА_4 , вона змушена була везти доньку на обстеження в м. Рівне в КП "Рівненський обласний центр психічного здоров`я населення", де їй було поставлено діагноз розлад адаптації, неврологічний розлад, неврологічний нічний енурез. Загальна сума витрат на лікування доньки становить 749 грн. 34 коп.

Крім того, вона змушена була винаймати автомобіль та оплачувати паливо, а також користуватися послугами громадського транспорту для проїзду на проходження медичного обстеження в КП "Рівненський обласний центр психічного здоров`я населення", на що нею було понесено витрати в сумі 1622 грн. 23 коп.

У зв`язку з неправомірними діями ОСОБА_4 її доньці також спричинена моральна шкода, яка полягає у настанні негативних змін у її житті, а саме: постійне лікуванням після пережитого, ведення неповноцінного способу життя через травми, перенесення фізичних і моральних страждань.

Вважає, що оскільки ОСОБА_4 не виповнилося 14 років, то за заподіяну ним шкоду, має відповідати його мати ОСОБА_3 .

Враховуючи викладене, просила суд стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 2075 грн. 57 коп., моральну шкоду в розмірі 30000 грн., а також витрати за надання професійної правничої допомоги в сумі 10000 грн.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 23 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 1113 грн. 71 коп. та моральну шкоду у розмірі 25000 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 10000 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 768 грн. 40 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що діями неповнолітнього ОСОБА_4 відносно ОСОБА_2 позивачу завдано матеріальної шкоди, яка документально підтверджена частково та підлягає стягненню на її користь у розмірі 1113 грн. 71 коп.

Також, суд дійшов висновку, що в результаті протиправної поведінки ОСОБА_4 завдано моральну шкоду неповнолітній ОСОБА_2 , яка перенесла душевні та фізичні страждання з приводу стану здоров`я та порушення звичайних життєвих зв`язків, однак сума моральної шкоди позивачем завищена та в повній мірі не відповідає обставинам справи та характеру протиправного діяння, а тому підлягає стягненню з відповідача в розмірі 25000 грн.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції в зв`язку з порушенням норм матеріального права.

Зазначає, що суд безпідставно послався на постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 14 серпня 2019 року справі № 572/3111/19, оскільки притягнення її до відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП жодним чином не підтверджує вину її сина ОСОБА_4 у вчиненні будь-якого правопорушення та його причетність до заподіяння ОСОБА_2 струсу головного мозку та психологічної травми.

Перегляд відеозапису на якому зафіксовані протиправні дії щодо ОСОБА_2 засвідчив, що її син ОСОБА_4 , завдав два ляпаси ОСОБА_2 , яка на них ніяким чином не відреагувала та не втікала, хоча було чути, що сторонні особи, а не ОСОБА_4 її ображали, а тому моральна шкода ОСОБА_2 діями її сина заподіяна не була.

Позивач покликається на завдання моральної шкоди, зокрема, внаслідок розміщення відеозапису в мережі інтернет, однак ОСОБА_4 не мав фізичної можливості зафіксувати протиправні дії стосовно ОСОБА_2 на мобільний телефон чи інший пристрій та викласти це відео в мережі інтернет, а отже і заподіяти моральну шкоду ОСОБА_2 .

Вважає, що позивачем не обґрунтовано наявність моральної шкоди та її розмір, так як клопотання про призначення судово-психологічної експертизи нею не заявлялося.

Крім того, жодним чином не обґрунтовуються позивачем витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн., а долучений до позову розрахунок не підтверджує ці витрати.

З наведених підстав відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає рішення суду законним та обгрунтованим, постановленим з дотримання норм матеріального та процесуального права. Вказує, що суд вірно встановив обставини справи, дав оцінку наданим сторонами доказам та прийшов до обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення коштів з відповідачки. Просить її залишити без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Згідно довідки №1068/03-2019, виданої 15.08.2019 року Сарненським відділом поліції ГУНП в Рівненській області, 1.08.2019 року ОСОБА_5 звернулась до відділу поліції з проханням прийняти міри до ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , матері ОСОБА_7 , котрий ІНФОРМАЦІЯ_3 близько 20:00 год. в АДРЕСА_1 вчиняв негуманні дії стосовно доньки заявниці, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказаний факт зареєстровано в Журналі єдиного обліку Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області №5623 від 01.08.2019 року. В ході розгляду звернення було встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинив неправомірні дії відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , доньки заявниці ОСОБА_1 діях ОСОБА_4 вбачаються ознаки адміністративного правопорушення, яке передбачено ст.173 КУпАП. Однак, суб`єктом адміністративної відповідальності за дрібне хуліганство є особа, якій до його вчинення виповнилося 16 років. Відповідно до ст. 12 КпАП адміністративній відповідальності підлягають особи, які досягли на момент вчинення адміністративного правопорушення шістнадцятирічного віку. За правопорушення неповнолітніх, які не досягли шістнадцятирічного віку несуть відповідальність батьки або особи, які їх замінюють. Таким чином відносно ОСОБА_3 , було складено адміністративний протокол за ст.184 КУпАП, який скеровано до Сарненського районного суду, для розгляду та прийняття рішення.

Згідно медичної карти дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , остання була направлена 1.08.2019 року лікуючим лікарем на обстеження та лікування до Сарненської ЦРЛ з попереднім діагнозом струс головного мозку, психологічна травма.

2.08.2019 року ОСОБА_2 була оглянута лікарями хірургом, окулістом, психіатром, невропатологом, в зв`язку із скаргами на головний біль, заїкання, нічне нетримання сечі, крики вночі та страх залишатись в дома самою. Зі слів матері в понеділок 29.07.2019 року дитину побили сусідські діти із викладенням відео в інтернет. З того часу дівчинка змінилась в поведінці, стала замкнута та не виходить за межі будинку.

5.08.2019 року лікарем неврологом було встановлено ОСОБА_2 діагноз нічні психомоторні параксизми, неврозоподібний енурез внаслідок стресу та направлено її на огляд до Рівненського обласного центру психічного здоров`я.

7.08.2019 року ОСОБА_2 була оглянута психіатром КП "Рівненський обласний центр психічного здоров`я населення", яким їй встановлено діагноз розлад адаптації, невропатичний розлад сну, невропатичний нічний енурез, що підтверджується консультаційним висновку спеціаліста №145.

Із позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 , покликаючись на норми ст.ст. 1166, 1195 ЦК України, обґрунтовує свої позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди, понесенням нею витрат в зв`язку з лікуванням своєї дочки ОСОБА_2 .

За загальним правилом майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч.ч.1-2 ст.1166 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 1199 ЦК України у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я малолітньої особи фізична або юридична особа, яка завдала цієї шкоди, зобов`язана відшкодувати витрати на її лікування, протезування, постійний догляд, посилене харчування тощо.

Таким чином, законодавством встановлено окремий порядок відшкодування шкоди, завданої ушкодження здоров`я малолітньої особи.

При цьому, відшкодуванню підлягає шкода завдана, як фізичному, так психічному здоров`ю особи.

Специфіка відшкодування завданої здоров`ю шкоди полягає в тому, що об`єктом відшкодування є не сама зазначена шкода, а майнові втрати, що зазнала фізична особа, внаслідок завдання цієї шкоди. До таких втрат законодавець відносить: витрати на придбання ліків, протезування, сторонній догляд тощо. Цей перелік є орієнтовним і у випадку, коли потерпілий має ще й інші втрати, які пов`язані з відповідним ушкодженням здоров`я, то він має право вимагати і їх відшкодування.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є малолітньою, а тому застосуванню підлягають саме норми ст. 1199 ЦК України.

Однак, суд першої інстанції на вище наведене уваги не звернув, не встановив характер спірних правовідносин та не застосував до них вказану норму права, що свідчить про неправильне застосування норм матеріального права та наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення.

ОСОБА_4 , 2006 року народження, також є малолітнім, оскільки не досягнув чотирнадцятирічного віку.

Відповідно ч. 1 ст. 1178 ЦК України шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла чотирнадцяти років), відшкодовується її батьками (усиновлювачами) або опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи, якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою.

Однак, суд першої інстанції при ухваленні рішення помилково керувався нормами ст.1179 ЦК України, яка регламентує відшкодування шкоди, завданої неповнолітньою особою, тобто особою у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Постановою Сарненського районного суду Рівненської області від 14 серпня 2019 року у справі №572/2499/19 ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 184 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді попередження. Вказаною постановою встановлено, що ОСОБА_3 допустила неналежне виконання покладених на неї батьківських обов`язків по вихованню неповнолітнього ОСОБА_4 , 2006 року народження, який перебуваючи поблизу будівництва по АДРЕСА_1 наніс два удари в область обличчя неповнолітній ОСОБА_2 , 2009 року народження, чим вчинив адміністративне правопорушення, не досягнувши віку адміністративної відповідальності.

За наведеного, оскільки внаслідок противправних дій ОСОБА_4 відносно малолітньої ОСОБА_2 , остання змушена була звертатись за медичною допомогою, то витрати пов`язані з її лікуванням, які понесла позивач, підлягають відшкодуванню матір`ю ОСОБА_4 , який був малолітнім, як на момент заподіяння шкоди, так і розгляду справи в суді.

Покликання відповідача на те, що притягнення її до відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП жодним чином не підтверджує вину її сина ОСОБА_4 у вчиненні будь-якого правопорушення та його причетність до заподіяння ОСОБА_2 струсу головного мозку та психологічної травми, не заслуговують на увагу, оскільки непритягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності в зв`язку з недосягненням віку, з якого вона наступає, не свідчить про правомірність його дій відносно малолітньої ОСОБА_2 та відсутність його вини в заподіянні шкоди.

ОСОБА_3 не заперечується сам факт події, що мала місце 29.07.2019 року та в зв`язку з якою позивач звернулась з позовом, а саме нанесення ОСОБА_4 двох ударів ОСОБА_2 в область голови.

При цьому нанесення вказаних ударів саме долонею руки, на чому наголошує відповідач, не підтверджує правомірність поведінки її сина щодо ОСОБА_2 та відсутність негативних наслідків такої поведінки.

Крім того, із постанови Сарненського районного суду Рівненської області від 14 серпня 2019 року вбачається, що ОСОБА_3 пояснила, що дізнавшись про те, що син ударив дівчинку на вулиці, відразу з`ясувала у нього обставини та пішла разом з ним вибачатись, ОСОБА_2 у дома не було, однак відбулась розмова з її матір`ю ОСОБА_1 , якій все розповіли. Повернувшись до дому, провела з сином виховну бесіду про недопустимість застосування насильства відносно іншого.

На підтвердження розміру матеріальної шкоди ОСОБА_1 надано копії квитанцій від 2.08.2019 року, 8.08.2019 року та 14.08.2019 року, які підтверджують придбала ліків на загальну суму 749 грн. 34 коп., яка підлягає стягненню з відповідача на її користь.

Також, позивачем надано копії квитанцій про придбання скрапленого газу та ПММ, однак вони не можуть бути доказами, понесених витрат в зв`язку з лікуванням, оскільки не свідчать про необхідність транспортування ОСОБА_2 до медичних закладів саме автотранспортом, а також про використання придбаного пального саме для цих цілей та в такому об`ємі.

Разом з тим, колегія суддів бере до уваги надані копії чотирьох квитків на проїзд у тролейбусі в м.Рівне вартістю по 4 грн. кожен, а також копії чотирьох корінців квитків від 7.08.2019 року вартістю по 70 грн. на автобус за маршрутом "Степань-Рівне" та "Рівне-Степань", оскільки вони відповідають даті проходження ОСОБА_2 медичного огляду в КП "Рівненський обласний центр психічного здоров`я населення", який знаходиться в м. Рівне.

Таким чином, з ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь позивача матеріальна шкода на загальну суму 1045,34 грн.

Частиною першою статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною першою статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Згідно із статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Аналогічні роз`яснення викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", із змінами та доповненнями.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції правильно виходив із того, що в результаті дій малолітнього сина відповідача ОСОБА_2 було завдано моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях, порушенні звичайного ритму життя, які негативно позначились на її загальному психологічному стані.

Разом з тим, при ухваленні рішення судом першої інстанції не наведено переконливих мотивів при визначенні розміру моральної шкоди в сумі 25000 грн.

Суд не врахував положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", ч. 3 ст. 23 ЦК України та не в повній мірі виходив із засад розумності, виваженості, добросовісності та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення.

Ураховуючи малолітній вік ОСОБА_2 , характер, тривалість та обсяг моральних страждань, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою ОСОБА_4 щодо неї, істотність вимушених змін у її життєвих зв`язках, фактичні обставини справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в розмірі 5000 грн.

При цьому, колегія суддів також враховує, що позивачем не доведено жодними доказами, що відео з нанесенням ударів її дочці було знято на телефон та розміщено в мережі інтернет саме ОСОБА_4 , так як останній на вказаному відео перебував у кадрі та не міг його знімати.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачем наявності моральної шкоди та її розміру в зв`язку не проведенням судово-психологічної експертизи, є безпідставними, оскільки обов`язкове призначення такої експертизи для підтвердження розміру моральної шкоди законом не передбачено.

За наведеного, в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 та ч. 13 ст.141 ЦПК України підлягають пропорційному розподілу понесені сторонами судові витрати.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід зазначити наступне.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: 1) на професійнуправничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95)зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем було надано суду, укладений 8.10.2019 року між нею та адвокатом Дрожин М.В. договір про надання правової допомоги з додатком №1 про розмір гонорару, акт виконаних робіт до договору від 8.10.2019 року, попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які позивач поніс і очікує понести у зв`язку із розглядом справи, а також квитанцію, згідно якої ОСОБА_5 було оплачено надані послуги адвоката в сумі 6000 грн., з яких 1000 грн. за консультацію, 2000 грн. за вивчення законодавства та документів наданих клієнтом та 3000 грн. за підготовку позовної заяви та формування справи.

Однак, вказана квитанція виготовлена в довільній формі самим адвокатом та не може бути допустимим доказом оплати ОСОБА_5 правової допомоги.

Доказів оплати решти 4000 грн. за представництво в суді, які просить стягнути позивач, нею взагалі не надано.

За наведеного, позивачем витрати на правову допомогу документально не підтверджені, а тому стягненню на її користь з відповідача не підлягають.

ОСОБА_1 при подачі позову було сплачено судовий збір в розмірі 768,4 грн.

За подачу апеляційної скарги відповідачем сплачено 1152,6 грн. судового збору.

Таким чином, в зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог на 18,85% на рахунок відповідача слід віднести судовий збір за подачу позову та апеляційної скарги в сумі 362,11 грн.((768,4+1152,6)х18,85%).

Отже, з позивача підлягають стягненню на рахунок ОСОБА_3 судові витрати, понесені по сплаті судового збору в сумі 790,49 грн. (1152,6-362,11).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, ст. 23, 1166, 1167, 1168, 1199 ЦК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 23 грудня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 1045 (одна тисяча сорок п`ять) грн. 34 коп. та моральну шкоду у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати, понесені по сплаті судового збору, в сумі 790 (сімсот дев`яносто) грн. 49 коп..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 .

Повне судове рішення виготовлено 17 березня 2020 року.

Судді: Бондаренко Н.В.

Ковальчук Н.М.

Гордійчук С.О.