Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/2407/19
Провадження № 2/711/154/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого-судді: Скляренко В.М.

при секретарі Слабко Ю.М.

за участі:

представника відповідача Охріменко І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову вказує, що він згідно наказу № 90/ОС від 16.08.2000 року був призначений на посаду начальника Тальнівського районного відділу Пенсійного фонду України, наказом №34/ОС від 24.05.2002 року з 24.05.2002 року був призначений на посаду начальника управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області.

31.03.2017 року він був звільнений з посади начальника управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі у зв`язку з реорганізацією відповідно до п. 4 ст. 83 та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07.02.2018 року по справі № 823/653/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду, поновлений на посаді начальника управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі з 03.04.2017 року. Рішення в частині поновлення його на посаді начальника управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі з 03.04.2017 року допущено до негайного виконання.

Фактичне поновлення його на посаді начальника управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі відбулося 05.05.2018 року.

Так як, рішенням суду він мав бути поновленим на роботі негайно, тобто з 07.02.2018 року а відповідач фактично поновив його і звільнив в один день 05.05.2018 року за вищезазначений період повних розрахунків по оплаті праці не провів.

Тому він (позивач) оскаржив повторне звільнення від 05.05.2018 року (судова справа № 826/7878/18 Окружний адміністративний суд м. Києва).

Крім того, 06.03.2017 року він (позивач) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправною відмови начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області Зінник С. М. у погодженні виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати передбаченої ст. 57 Закону України «Про державну службу»; зобов`язання прийняти рішення та вчинити дії пов`язані із погодженням та виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 15.08.2017 року позов задоволено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.10.2017 року постанова Черкаського окружного адміністративного суду від 15.08.2017 року залишена без змін.

Постановою Верховного Суду від 08.11.2018 року по справі № 823/351/17 касаційну скаргу головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області залишено без задоволення, постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 15.08.2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05.10.2017 року у цій справі залишено без змін.

Враховуючи, що боржник не мав наміру добровільно виконувати рішення суду, що набрало законної сили, він (позивач) був змушений звертатися за примусовим виконанням.

20.03.2018 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Черкаській області Горбатюк В.П. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконавчого листа № 823/351/17 від 23.10.2017 Черкаського окружного адміністративного суду про зобов`язання ГУПФУ в Черкаській області прийняти рішення та вчинити дії пов`язані із погодженням та виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 .

Державним виконавцем згідно постанови надано боржнику 10 робочих днів для виконання. Того ж дня відповідну постанову направлено до виконання ГУПФУ в Черкаській області та стягувачу для відома.

Оскільки станом на 12.04.2018 року рішення суду боржником не виконано, пояснень щодо виконання чи причин невиконання рішення суду до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції від боржника не надходило державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу в розмірі 5100 грн. та попереджено боржника про кримінальну відповідальність.

Станом на 17.08.2018 року рішення суду не виконано, виконати рішення без участі боржника неможливо.

Відповідно до ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконане без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідуваний повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

У зв`язку з невиконанням рішення суду та вимог державного виконавця, відповідно до ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» до боржника були застосовані заходи адміністративної відповідальності, в тому числі в подвійному розмірі.

У зв`язку з тим, що посадові особи Головного управління пенсійного фонду України в Черкаській області ухилялися від виконання рішення суду, то на підставі ст.ст. 75, 76 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 382 КК України відділ примусового виконання рішень ГТУЮ в Черкаській області направив до Черкаського ВП ГУМП в Черкаській області повідомлення про вчинення кримінального правопорушення.

Постановою від 17.08.2018 року виконавче провадження закінчено. Належні йому кошти він отримав лише 29.12.2018 року.

Вказує, що предметом даної позовної заяви є стягнення моральної шкоди, пов`язаної з протиправними діями посадових осіб керівників системи органів Пенсійного фонду України, в зв`язку з невчасною виплатою належної йому заробітної плати.

Моральна шкода, завдана йому відповідачем, підлягає відшкодуванню на підставі ст. 237-1 КЗпП України в грошовій формі у зв`язку з встановленням судом факту порушення трудового законодавства, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагало від нього (позивача) додаткових зусиль для організації свого життя.

Вказує, що внаслідок протиправних дій відповідачів йому завдано моральної шкоди, оскільки він повинен був докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини, що було досить важко зважаючи на економічний стан країни, знецінення національної валюти. Внаслідок незаконних дій відповідача він зазнав душевних страждань, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану. Через погане самопочуття він був вимушений неодноразово звертатися до медичних закладів, а саме до Тальнівської районної центральної лікарні через погіршення стану, що підтверджується копією медичної картки.

З метою встановлення можливої суми моральної (немайнової) шкоди ураховуючи характер правовідносин сторін, обставини справи та засади розумності і справедливості вважає що суду слід врахувати наявність вимог ст. 116 КЗпП України, якими встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вказує, що внаслідок невчасного виконання судового рішення по справі № 823/351/17 відповідач при його (позивача) звільненні 05.05.2018 року не виплатив йому всі суми, які належать йому від установи в день звільнення, а зокрема не сплатив при звільненні грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати передбаченої ст. 57 Закону України «Про державну службу», яку він мав отримати ще в лютому 2017 року, а отримав фактично лише 29.12.2018 року, за вимогами ст. 117 КЗпП власник або уповноважений ним орган повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи обставини даної справи, вважає, що слід застосувати розрахунок середньомісячного заробітку згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Відповідно до вимог КЗпП відповідач мав би сплатити позивачу за затримку в розрахунках по оплаті праці при звільненні з квітня 2017 року по грудень 2018 року 219992 грн. 60 коп.

Тому суд, при встановлені можливої суми моральної (немайнової) шкоди ураховуючи характер правовідносин сторін, обставини справи та засади розумності і справедливості має врахувати наведені розрахунки. Відповідно, на його (позивача) думку, сума моральної (немайнової) шкоди має бути не меншою від тої, що наведена в цих розрахунках.

А тому, просить стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну (немайнову) шкоду в сумі, яка буде визначена за наслідками судового розгляду ураховуючи характер правовідносин сторін, обставини справи та засади розумності і справедливості.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.03.2019 року відкрито провадження по справі №711/2407/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

22.05.2019 року відповідачем Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказує, що заперечує проти задоволення позову ОСОБА_1 та просить залишити його без розгляду. Також просить врахувати, що предметом даної позовної заяви за твердженням позивача є стягнення моральної шкоди, пов`язаної з протиправними діями посадових осіб керівників системи органів пенсійного фонду України в зв`язку з невчасною виплатою належної йому заробітної плати, однак останній не вказує в чому полягають його душевні страждання, які додаткові зусилля він докладав для організації свого життя та яким чином вони знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку із протиправним діями відповідача та заподіяною шкодою. Також вказує, що пред`явивши даний позов, позивач не надав жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування наявності моральної шкоди, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Зазначає, що позивач обґрунтував моральну шкоду (фізичні та душевні страждання, емоційний дискомфорт, внутрішні хвилювання, приниження честі та гідності, знищення майна, ушкодження здоров`я) виключно своїми оціночними судженнями та суб`єктивними мотивами, не надавши належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння йому моральних страждань. Також не вказав, який причинний зв`язок існує та чи він існує взагалі, між протиправними, на його думку, діями відповідача та погіршенням стану його здоров`я. Такими чином зі змісту позовних вимог не вбачається наявності обов`язкових умов за яких настає цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування моральної шкоди.

27.05.2019 року позивачем ОСОБА_1 до суду подано відповідь на відзив відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.07.2019 року відмовлено в задоволенні заяви представника Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про залишення позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди без розгляду.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.07.2019 року закрито підготовче судове засідання по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, але подав до суду заяву від 12.02.2020 року в якій просив відкласти судове засідання в зв`язку з його неможливістю прибуття до Тальнівського районного суду м. Черкаси для участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції. А в разі необхідності просив застосувати вимоги п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України (розгляд справи за відсутності учасника справи).

В судовому засіданні представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області Охріменко І.М. просила відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в зв`язку з його безпідставністю.

В судове засідання представник відповідача Державної казначейської служби України не з`явився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку.

Заслухавши пояснення представника відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області Охріменко І.М., дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз`яснено в п. 3, п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року зі змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», - під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров?я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому, слід виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені статтею 1167 ЦК України.

Так, відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст. 1173 ЦК України.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює вказані органи, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою для покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або органи місцевого самоврядування.

Основними елементами для відшкодування моральної шкоди за ст. 1167 ЦК України є: наявність такої шкоди, протиправність діяння їх заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а за ст. 1173 ЦК України наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 ЦК України, шкода, завдана зазначеним органами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень й їх подальшого скасування або визнання дій чи бездіяльності таких органів незаконними.

Заявляючи вимогу про відшкодування моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 вказує, що предметом даного позову є стягнення моральної шкоди, пов`язаної із протиправним діями посадових осіб керівників системи органів Пенсійного фонду України, в зв`язку з несвоєчасною виплатою йому (позивачу) належної заробітної плати при його звільненні 05.05.2018 року.

При цьому вказує, що відповідач поновивши його 05.05.2018 року на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі з 07.02.2018 року водночас і звільнив його в один день, а саме 05.05.2018 року з цієї посади, при цьому за вказаний період повних розрахунків з ним по оплаті праці не провів.

Також вказує, що рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15.08.2017 року про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області прийняти рішення та вчинити дії пов`язані із погодженням та виплатою йому (позивачу) грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати було виконане лише 29.12.2018 року.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

Так, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

В п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Отже, моральну шкоду працівникові відшкодовує безпосередньо роботодавець, якщо наявні такі умови: 1) факт порушення роботодавцем законних прав працівника. У цьому разі законним правом визнається будь-яке суб`єктивне право працівника, що виникло на підставі закону, підзаконного акта, угоди, трудового договору, іншої угоди, укладеної між роботодавцем і його працівником як сторонами трудових відносин; 2) працівникові завдано моральних страждань, або він втратив нормальні життєві зв`язки, або в нього виникла потреба докласти додаткових зусиль для організації свого життя; 3) причинний зв`язок між другою та першою умовами. Тобто моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв`язків, або виникнення потреби в працівника докласти додаткових зусиль для організації свого життя спричинені внаслідок порушення роботодавцем законних прав працівника.

Як вбачається із матеріалів справи, а зокрема із трудової книжки позивача ОСОБА_1 останній наказом ПФУ № 213-о від 29.03.2017 року був звільнений з посади начальника Управління пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області з 31.01.2017 року (запис № 18).

Наказом ПФУ № 183-о від 24.04.2018 року позивач поновлений на попередній посаді. Також до трудової книжки внесено запис про те, що запис № 18 є недійсним (запис № 22).

Наказом ПФУ №201-о від 04.05.2018 року ОСОБА_1 звільнений з посади начальника Управління пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області в зв`язку з реорганізацією з 05.05.2018 року (запис № 23).

Останнє звільнення з посади, як зазначає позивач в позовній заяві, ним оскаржене до суду.

Також із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 в зв`язку із невиплатою йому грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні в лютому 2017 році частини щорічної відпустки звертався до Черкаського окружного адміністративного суду із позовом до Головного Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 15.08.2017 року визнано протиправною відмову начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області Зінник С.М. у погодженні виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, передбаченої ст. 57 Закону України «Про державну службу» Сухонос М.В. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області прийняти рішення та вчинити дії пов`язані із погодженням та виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 .

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.10.2017 року постанова Черкаського окружного адміністративного суду від 15.08.2017 року залишена без змін.

Постановою Верховного Суду від 08.11.2018 року постанова Черкаського окружного адміністративного суду від 15.08.2017 року та ухвала Київського апеляційного суду від 05.10.2017 року залишені без змін.

Як зазначає позивач, вищевказана постанова Черкаського окружного адміністративного суду від 15.08.2017 року була виконана відповідачем 1 лише 29.12.2018 року.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В даному ж випадку позивачем ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що при його звільненні 05.05.2018 року відповідач 1 не провів з ним повного розрахунку. Відповідних клопотань про витребування доказів, в тому числі довідки про заборгованість по заробітній платі чи інших виплатах, позивачем не заявлялося. Крім того, позивач і не звертався з такими позовними вимогами (про стягнення заборгованості по заробітній платі) до суду. Про такі обставини він і не зазначає в позовні заяві. Натомість, як вбачається із позовної заяви, позивач звертався до Черкаського окружного адміністративного суду із позовом про поновлення його на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу починаючи із 05.05.2018 року, і такий позов був задоволений. Однак саме вказаними діями відповідача 1 (незаконним звільненням) позивач завдану йому моральну шкоду не обґрунтовує.

Обґрунтовуючи моральну шкоду, завдану несвоєчасним виконанням постанови Черкаського окружного адміністративного суду від 15.08.2017 року та фактичною виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати лише 29.12.2018 року, позивач ОСОБА_1 також не доводить ці позовні вимоги належними доказами.

При цьому останній посилається на примусове виконання такого рішення відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Черкаській області, яке позитивних результатів не дало. Також вказує, що в даному виконавчому провадженні державним виконавцем застосувалися до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області заходи адміністративної відповідальності, в тому числі направлялося повідомлення до Черкаського ВП ГУНП в Черкаській області про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України. Однак відповідних доказів цього суду не надано.

Крім того, обґрунтовуючи моральну шкоду позивач вказує що така шкода полягає в тому, що він повинен був докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини, а зважаючи на економічний стан країни, знецінення національної валюти, це було досить важко. Тому він внаслідок незаконних дій відповідача 1 зазнав душевних страждань, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану здоров`я. Через погане самопочуття він був вимушений неодноразово звертатися до медичних закладів, а саме Тальнівської районної центральної лікарні через погіршення стану, доказом чого є відповідні записи в його медичній книжці.

З ксерокопії медичної книжки, яка надана позивачем до позовної заяви, вбачається, що позивач ОСОБА_1 дійсно перебував на лікуванні в Тальнівській районній центральній лікарні з різними діагнозами в тому числі: 14.11.2017 року гіпертонічне серце, 17.11.2017 року астено-невротичний ам, 10.05.2018 року неврологічні реакції, 11.06.2018 року ОРВІ, трахобронхіт. Однак вказане не свідчить, що таке лікування позивача було обумовлене саме діями чи бездіяльністю відповідача 1, які полягають у невиплаті заробітної плати при звільненні 05.05.2018 року чи невиконанні постанови Черкаського окружного адміністративного суду від 15.08.2017 року, як про це зазначає позивач. При цьому суд не враховує знаходження позивача на лікуванні до 15.08.2017 року, оскільки таке лікування було до тих подій, якими позивач обґрунтовує моральну шкоду.

Крім того, суд зазначає, що такий доказ, як ксерокопія медичної книжки ОСОБА_1 , не відповідає вимогам ст. 95 ЦПК України, відповідно до якої письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Копії документів вважаються засвідченим належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого посвідчення.

А тому, зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Крім того, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, судові витрати необхідно віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ст. ст. 4, 11, 12, 13, 80, 81, 89, 141, 263-266, 273, ч. 4 ст. 274 ЦПК України, ст.ст. 23, 1167, 1173 ЦК України, ст.ст. 116, 237-1 КЗпП України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (, місцезнаходження: вул. Смілянська, 23, м. Черкаси, 18002), Державної казначейської служби України (, місцезнаходження: вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601) про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду на протязі тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 24.02.2020 року.

Головуючий: В.М. Скляренко