ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/233/20 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 308010000
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2020 року м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Ткач О. І., Ходоровський М. В.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

Павлишина С.С. та представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 грудня 2019 року (ухвалене суддею Грицаком Р.Р., повний текст якого складено 20 грудня 2020 року) у цивільній справі № 607/13955/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 про втрату права на житло, -

В С Т А Н О В И В:

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він та ОСОБА_3 є співвласниками житлового будинку за адресою по АДРЕСА_1 . В даному житловому будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , який з 3 грудня 2016 року по даний час не проживає у вказаному будинку, витрати пов`язані із утриманням вказаного будинку не несе та добровільно знятися з реєстраційного обліку відмовляється. Відповідач володіє ключами від будинку, жодних перешкод у користуванні вказаним житловим приміщенням йому не здійснюється.

На підставі наведеного просить визнати ОСОБА_2 таким що втратив право на житло.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 грудня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду викладених у рішенні обставинам справи, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Зазначив, що відповідач тривалий час не проживає за вказаним місцем проживання, не зважаючи на проходження військової служби, має інше наявне житло, речей у будинку не зберігає і фактично ним не користується, витрати пов`язані з оплатою комунальних послуг не несе.

Вказує, що суд безпідставно прийняв документи подані відповідачем, оскільки копії таких не були посвідчені належним чином.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу заперечила.

Вказала, що до поважних причин відсутності члена сім`ї понад один рік за місцем проживання відноситься служба в армії, а відповідач проходив у вказаний період службу в Збройних Силах України та приймав участь в антитерористичній операції.

В судовому засіданні представник апелянта подану скаргу підтримала і зіслалась на доводи викладені в ній.

ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав та пояснив, що він проживав з батьками в будинку по АДРЕСА_1 . Дві кімнати в будинку займає брат ОСОБА_3 , а інші дві кімнати батьки. Ще до служби в Збройних Силах України батьки винесли його речі в літню кухню і він там проживав, а після звільнення зі служби батьки поміняли в дверях замок, чим позбавили його доступу до будинку.

На даний час він проживає у придбаній на ім`я матері квартирі. Квартира були придбана за кошти отримані від реалізації його незавершеного будівництвом будинку, однак батьки відмовляються перереєструвати квартиру на нього.

Визнання його таким, що втратив право на житло позбавить його права на проживання в будинку і після звільнення з служби він буде позбавлений права на житло та у нього буде відсутня реєстрація місця проживання.

ОСОБА_3 будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 41/50 частки, а ОСОБА_3 - 9/50 частки житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами по АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за вказаною адресою з 06.09.1991 року. Крім того у вказаному будинку зареєстровані ОСОБА_1 , 1942 р.н. (позивач, батько відповідача), ОСОБА_5 , 1945 р.н. (мати відповідача), ОСОБА_3 , 1975 р.н. (брат відповідача), ОСОБА_6 2003 р.н. (племінник відповідача).

Також судом встановлено, що ОСОБА_2 немає ключів від будинку, а його речі знаходяться в літній кухні спірного будинковолодіння. ОСОБА_2 декілька разів на тиждень приходить у будинковолодіння.

Згідно акта Великоберезовицької селищної ради від 31.05.2019 року ОСОБА_2 у вказаному будинку зареєстрований, однак не проживає.

Згідно заповіту ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 в період з 11.02.2015 року по 25.09.2018 року проходив військову службу у ЗС України та приймав участь в АТО, а 06.11.2019 року вибув для проходження служби у військову частину НОМЕР_1 в м.Мукачево Закарпатської області, про, що свідчить припис військового комісара Тернопільського об`єднаного міського військового комісаріату.

Згідно довідки Управління соціального захисту населення Тернопільської РДА від 23.09.2019 року, ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою по АДРЕСА_1 , користується пільгами з оплати житлово-комунальних послуг з 29.08.2017 року по даний час.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність відповідача у спірному будинку викликана поважними причинами, пов`язаними з перебування відповідача на військовій службі та створення йому перешкод для проживання в спірному будинку..

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

За приписами частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

В оцінці законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень суд апеляційної інстанції враховує, що у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Частина перша статті 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Враховуючи наведені норми права, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем всупереч вимогам статті 81 ЦПК України не доведено факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин.

При цьому судом правильно не прийнято до уваги акт, Великоберезовецької селищної ради від 31.05.2019 року (а.с.16), оскільки в ньому не зазначено про відсутність чи наявність особистих речей відповідача, а також не вбачається чи переривався строк не проживання ОСОБА_1 в спірному житловому будинку.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції сторони підтвердили факт знаходження речей відповідача у літній кухні.

Допитана в суді першої інстанції в якості свідка мати відповідача ОСОБА_5 вказувала, що у ОСОБА_2 немає ключів від будинку, оскільки місця для його проживання у будинку немає. Речі ОСОБА_2 зберігаються в літній кухні і він приходить туди декілька разів на тиждень.

Наведене свідчить про те, що ОСОБА_2 позбавлений доступу до будинку для проживання, а отже про поважність причин його не проживання в ньому.

Як слідує з матеріалів справи ОСОБА_2 в період з 11.02.2015 року по 25.09.2018 року проходив військову службу у ЗС України та приймав участь в АТО, а 06.11.2019 року вибув для проходження служби у військову частину НОМЕР_1 в м.Мукачево Закарпатської області.

Таким чином відповідач був відсутній за місцем проживання понад встановлені строки у зв`язку з проходженням служби в Збройних Силах України, де і проходить службу на даний час, що є поважною причиною його відсутності за місцем проживання.

Крім того, з дня завершення служби 25.09.2018 року до моменту подання позову 10.06.2019 року не минув річний термін встановлений статтею 405 ЦК України.

Втрату права користування житлом можуть обумовити лише такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб.

Згідно довідки Управління соціального захисту населення Тернопільської РДА від 23.09.2019 року, ОСОБА_2 користується пільгами з оплати житлово-комунальних послуг з 29.08.2017 року по даний час.

Враховуючи вказане, за відсутності ОСОБА_2 за місцем проживання пільги продовжували нараховуватися щодо оплати комунальних послуг, що свідчить про те, що ОСОБА_2 ніс тягар щодо утримання житла у якому зареєстрований, що в свою чергу спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Критичній оцінці підлягають і доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно прийняв документи подані відповідачем, копії яких не були посвідчені належним чином, оскільки в судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 особисто надавав пояснення щодо предмету позову та надав для огляду суду свій військовий квиток, записи якого відповідають записам у поданих доказах до суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, а отже, суд апеляційної інстанції, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, а також вичерпності висновків суду першої інстанції, виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і підстав для його скасування з мотивів наведених в апеляційній скарзі немає.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 грудня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 березня 2020 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Ткач О.І.

Ходоровський М.В.