Справа № 439/1355/19 Головуючий у 1 інстанції: Бунда А.О.
Провадження № 22-ц/811/312/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

Секретар Фейір К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу №439/1355/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Бродівського районного суду Львівської області від 27 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в :

05 вересня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання втратившим право користування житловим приміщенням.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є співвласником житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач у справі ОСОБА_2 в даній квартирі був зареєстрований, як член сім`ї, а саме як рідний дядько. Починаючи з січня 2008 відповідач в даній квартирі не проживає без поважних причин. На усні неодноразові звернення в телефонному режимі з приводу зняття з реєстрації за місцем проживання позивача, жодним чином не реагує. Добровільно виписуватися не бажає, проживає в Російській Федерації і виїхав в дану країну на постійне місце проживання. Факт того, що відповідач у справі з 2008 року не проживає у даній квартирі без поважних причин, тобто більше одного року, підтверджується відповідним актом складеним комісією комендантської дільниці м.Броди.

Оскаржуваним заочним рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 27 грудня 2019 року відмовлено у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Заочне рішення Бродівського районного суду Львівської області оскаржив позивачОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним, необґрунтованим та безпідставним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. У доводах апеляційної скарги позивач посилається на вимоги ч.2 ст.405 ЦК України, ст. 72 ЖК України, та зазначає, що в даному випадку грубо порушуються його права, як співвласника житлової квартири, оскільки той факт, що відповідач у справі є зареєстрований у належній позивачу на праві власності житловій квартирі створює ряд незручностей та зайвих витрат.

Вважає хибним твердження суду першої інстанції, що позивач хоче позбавити ОСОБА_2 права власності на житло, оскільки позовна вимога про припинення права власності на частку відповідача в житловій квартирі не ставилася.

Наголошує, що судом першої інстанції не взято до уваги факту, що позивач, як учасник бойових дій, не може в повному обсязі скористатися своїми пільгами по сплаті комунальних послуг.

Просить скасувати рішення Бродівського районного суду Львівської області від 27 грудня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, тому відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не проводиться.

Представник позивача ОСОБА_3 в судове засідання надіслала заяву про розгляд справи у її відсутності та у відсутності позивача.

Рекомендований лист, який направлявся на відому суду адресу відповідача, адресату не вручений з причиною «За закінченням встановленого строку зберігання».

Зважаючи на те, що судом вчинені дії передбачені процесуальним законом щодо належного повідомлення учасника процесу про розгляд справи , суд дійшов висновку, що розгляд справи слід проводити у відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, суд вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Звертаючись із зазначеним позовом, позивач посилається на те, що відповідач з січня 2008 року не проживає у квартирі без поважних причин, а тому відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України втратив право на користування цим житлом. Реєстрація відповідача у квартирі грубо порушує його права, оскільки він змушений сплачувати комунальні послуги з розрахунку зареєстрованих осіб та не може в повній мірі скористатися пільгами, які йому надаються як учаснику бойових дій.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є співвласником квартири АДРЕСА_2 , а відтак відповідно до Конституції України, вимог ст.317 ЦК України, Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має право мирно володіти своїм майном, користуватися та розпоряджатися ним на власний розсуд .

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду.

З матеріалів справи встановлені такі обставини.

Квартира за адресою АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності позивачу ОСОБА_1 1/5 частка, а також ОСОБА_4 1/5 частка, ОСОБА_5 1/5 частка, ОСОБА_6 - 1/5 частка та відповідачу по справі ОСОБА_2 - 1/5 частка, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 27.02.2002 року (а.с.7).

На звороті свідоцтва про право власності нотаріусом Бродівської ДНК Мартинюк О.Є. вчинено запис про те, що частка ОСОБА_4 перейшла до ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.7 зворот).

З актів перевірки квартири за адресою АДРЕСА_1 від 26.07.2019, ІНФОРМАЦІЯ_1 , 04.09.2019 ОСОБА_2 по місцю реєстрації не проживає з січня 2008 року (а.с.11,22-23).

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Зважаючи на викладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 є співвласником квартири за адресою АДРЕСА_1 у якій зареєстрований (а.с.10), а отже право користування цією квартирою є похідним від права власності і його не проживання по місцю реєстрації на обсяг права користування не впливає.

Доводи позивача про те, що реєстрація відповідача у зазначеній квартирі порушує його права тим, що він змушений оплачувати комунальні послуги в розрахунку зареєстрованих осіб та не може в повній мірі скористатися своїми пільгам, суд апеляційної інстанції визнає необгрунтованими та такими, що не підтверджені жодними доказами (квитанціями про розмір нарахованих комунальних послуг), а відтак позивач не довів суду свого порушеного права.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім цього, відповідно до п.6 ч.1 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

До матеріалів справи позивачем не додано доказів про те, що у квартирі відсутні прилади обліку споживання послуг, що комунальні послуги нараховуються на кількість зареєстрованих осіб та не надання йому у зв`язку з цим пільг як учаснику АТО, що останній звертався до надавача послуг з заявами про не проживання у квартирі відповідача.

Крім цього, позивач не позбавлений права на відшкодування понесених на утримання житла витрат від відповідача.

Викладене свідчить про те, що порушень прав позивача саме відповідачем, який не є єдиним співвласником квартири судом не встановлено, а відтак позов є недоведеним, а доводи апеляційної скарги необгрунтованими. Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права.

Щодо тверджень позивача про те, що суд дійшов помилкового висновку, що даний спір спрямований на позбавлення відповідача права власності, колегія суддів зазначає, що право користування є одним з складників права власності і саме власник майна несе тягар по його утриманню, що підтверджує право позивача вимагати у відповідача відшкодування витрат, які він поніс на утримання спільного майна, однак не шляхом визнання його втратившим право на користування житлом.

Крім цього, посилання позивача на вимоги ч.2 ст.405 ЦК України є безпідставними, оскільки відповідач не є членом його сім`ї в розумінні Сімейного кодексу України.

Згідно з ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п. 1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Бродівського районного суду Львівської області від 27 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 20 березня 2020 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк