ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/328/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Журбіцький В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» про визнання додаткової угоди до договору про надання фінансового кредиту частково недійсною за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 9 грудня 2019 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (далі ТОВ «Бізнес Позика») про визнання додаткової угоди до договору про надання фінансового кредиту частково недійсною.

ОСОБА_1 зазначив, що 5 березня 2019 року сторони уклали договір №013197-ХМ1 про надання фінансового кредиту, за умовами якого ТОВ «Бізнес Позика» зобов`язалося надати йому кредит на засадах строковості, поворотності, платності, а він повинен був повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, і, у разі нарахування, сплатити неустойку у порядку та на умовах, визначених цим договором і додатковими угодами до нього.

За умовами додаткової угоди №2 від 13 травня 2019 року позивач отримав кредит у розмірі 15 000 грн строком на 28 днів. Ця додаткова угода включає несправедливі умови в частині розміру процентів за користування кредитними коштами, винагороди за надання кредиту та розміру неустойки за прострочення виконання зобов`язання. Зокрема, пункти 3, 5, 6, 7, 8.2, 9, 10 додаткової угоди визначають: завищений розмір процентів за користування кредитом у порівнянні з основною сумою боргу; додатковий обов`язок позичальника сплатити витрати за кредитом, правова природа яких є незрозумілою, а їх сплата не включена до графіку платежів за договором; великий розмір неустойки за прострочення виконання зобов`язання, який суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав і обов`язків позивача, призводить до сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції).

Оспорювані умови правочину не відповідають нормам Закону України від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-ХІІ) та мають бути визнані недійсними.

За таких обставин ОСОБА_1 просив суд визнати пункти 3, 5, 6, 7, 8.2, 9, 10 додаткової угоди №2 до договору №013197-ХМ1 про надання фінансового кредиту від 5 березня 2019 року, яка укладена 13 травня 2019 року між ним і ТОВ «Бізнес Позика», недійсними.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 9 грудня 2019 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що укладений між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 кредитний договір відповідає вимогам закону та внутрішній волі сторін.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що умови додаткової угоди №2 від 13 травня 2019 року включають несправедливі умови, які не відповідають нормам Закону №1023-ХІІ та є недійсними. Суд першої інстанції не врахував усіх обставин справи, не застосував норми чинного законодавства, що регулюють спірні відносини, та дійшов помилкового висновку про безпідставність позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ТОВ «Бізнес Позика» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вказуючи на його законність та обґрунтованість.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

5 березня 2019 року ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 уклали договір №013197-ХМ1 про надання фінансового кредиту (далі основний договір), за умовами якого ТОВ «Бізнес Позика» зобов`язалося надати позивачеві фінансовий кредит на засадах строковості, поворотності, платності, а той, у свою чергу, зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, і, у разі нарахування, сплатити неустойку у порядку та на умовах, визначених цим договором і додатковими угодами до нього.

Пунктом 1.2 основного договору сторони передбачили, що факт надання кредиту, а також усі його істотні умови фіксуються у відповідній додатковій угоді про надання кредиту, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно п. 3.2 основного договору у випадку прийняття кредитодавцем рішення про видачу кредиту сторони підписують цей договір та укладають додаткову угоду про надання кредиту, у якій фіксують: розмір кредиту, розмір плати за користування кредитом, строки повернення кредиту та інші істотні умови.

13 травня 2019 року сторони уклали додаткову угоду №2 про надання кредиту до договору про надання фінансового кредиту №013197-ХМ1 від 5 березня 2019 року (далі додаткова угода), на підставі якої ОСОБА_1 отримав у ТОВ «Бізнес Позика» кредит у розмірі 15 000 грн строком на 28 днів.

Відповідно до п. 3 додаткової угоди плата за користування кредитом є фіксованою та становить 0,94982192% за кожен день користування кредитом. Протягом строку дії кредиту плата за користування ним нараховується на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за фактичне число календарних днів користування кредитом, із урахуванням дня видачі та дня повернення кредиту.

Реальна річна процентна ставка становить 346,68500080 процентів (п. 5 додаткової угоди).

За змістом пунктів 6 і 7 додаткової угоди загальні витрати за кредитом становлять 23,57 процентів від суми кредиту, а загальна вартість кредиту (тобто, загальна сума виданого кредиту та загальні витрати за кредитом) становить 18 535,51 гривень.

У п. 9 додаткової угоди сторони встановили графік обов`язкових платежів, згідно якого позичальник повинен був повернути кредит і сплатити плату за користування кредитом наступними платежами: 2 500 грн (1 360,24+1 139,76) 20 травня 2019 року, 2 500 грн (1 593,15+906,85) 27 травня 2019 року, 2 500 грн (1 699,06+800,94) 3 червня 2019 року, 11 035,51 грн (10 347,55+687,96) 10 червня 2019 року.

При цьому сторони визначили, що мінімальна сума обов`язкового щотижневого платежу для позичальника визначається графіком платежів, який наведений у п. 9 цієї додаткової угоди, але у будь-якому разі вона не може бути меншою, ніж 2 500 гривень (п. 8.2 додаткової угоди).

Згідно п. 10 додаткової угоди у разі прострочення сплати чергових платежів позичальник зобов`язався сплатити кредитодавцю штраф у розмірі 3,69 процентів за кожний календарний день прострочення, включаючи день погашення, виходячи із наявної суми прострочених загальних платежів на початок календарного дня.

Застосовані норми права

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

До цих засад віднесено свободу договору (пункт 3) і справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Із положень ч. 1 ст. 627 ЦК України слідує, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ (далі Закон № 2664-ІІІ) надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, є фінансовою послугою.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону № 2664-ІІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Преамбулою Закону №1023-ХІІ визначено, що цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону №1023-ХІІ споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Із положень ч.ч. 1, 2, 3, 5 ст. 18 Закону №1023-ХІІ слідує, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнано недійсним.

Як передбачено ч. 1 ст. 11 Закону №1023-ХІІ цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України від 15 листопада 2016 року №1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі Закон №1734-VIII) цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування. Цей Закон не поширюється, зокрема, на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця.

За змістом ч. 5 ст. 12 Закон №1734-VIII умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживачів порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно з ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Цивільне законодавство встановлює презумпцію свободи договору, яка полягає насамперед у вільному волевиявленні особи на вступ у договірні відносини, а також у вільному визначенні особою умов договору, в яких фіксуються взаємні права та обов`язки його сторін.

Свобода договору не є абсолютною (необмеженою): вона існує в рамках норм чинного законодавства, а дії сторін договору мають ґрунтуватися на засадах розумності, добросовісності та справедливості, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору.

Цивільне законодавство не містить імперативної норми, яка б позбавляла кредитодавця права на плату за користування кредитними коштами (проценти), а також на неустойку за порушення позичальником зобов`язання за договором про надання кредиту.

З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позивач отримав кредит на строк до одного місяця.

ОСОБА_1 не є суб`єктом господарювання (а.с. 86-89), однак, укладаючи основний договір, сторони визначили його статус як фізичної особи підприємця.

Згідно розділу 3 Паспорту кредиту (додаток №3 до основного договору, невід`ємною частиною якого є додаткова угода; а.с. 55-56) ОСОБА_1 отримав кредит на неспоживчі цілі. Ця обставина не спростована ОСОБА_1 .

Отже, враховуючи відсутність у договорі посилання на споживчий кредит і визначений сторонами строк кредитування, норми Закону №1023-ХІІ та Закону №1734-VIII не регулюють спірні правовідносини.

Складення ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 паспорту кредиту, а також включення до договору умов, які узгоджуються з нормами Закону №1734-VIII, зокрема щодо права позичальника протягом 14 календарних днів відмовитися від договору про надання фінансового кредиту, достовірно не вказують на те, що між сторонами виникли відносини споживчого кредитування.

Посилання ОСОБА_1 на цю обставину є необґрунтованими.

Як з`ясовано в суді, при укладенні договору волевиявлення ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 було вільним і відповідало їх внутрішній волі, сторони вільно визначили умови договору, в яких зафіксовані їх взаємні права та обов`язки.

Умови додаткової угоди, які оспорюються ОСОБА_1 , встановлюють загальну вартість кредиту, розмір витрат за кредитом і плати за користування кредитними коштами, порядок повернення кредиту та сплати процентів, розмір неустойки за порушення позичальником грошового зобов`язання.

Ці умови чітко вказують на права та обов`язки сторін за договором і є зрозумілими, не призводять до порушення балансу договірних прав і обов`язків сторін, не встановлюють непропорційно великої суми компенсації за порушення строків користування кредитом.

У справі відсутні докази того, що банк включив до кредитного договору несправедливі умови, а при укладенні цього договору не дотримався засад добросовісності та справедливості.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно керувався тим, що підстави для визнання пунктів 3, 5, 6, 7, 8.2, 9, 10 додаткової угоди недійсними відсутні.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого доводи апеляційної скарги про те, що суд неправильно застосував норми матеріального права, є помилковими.

3. Висновки суду апеляційної інстанції

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 9 грудня 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 березня 2020 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

А.В. Купельський

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Логінова С.М.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 27