Дата документу 20.03.2020
Справа № 501/708/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року м. Чорноморськ Одеської області

Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Смирнова В.В.

секретаря судового засідання - Кочкіної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чорноморську Одеської області цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 ,

до

відповідача: Акціонерного товариства «УкрСиббанк»

третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області

вимоги позивача: про визнання договору про надання споживчого кредиту № 0 укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» від 22 січня 2018 року недійсним, про визнання недійсним іпотечного договору ВКВ № 159802 від 22 січня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк»

учасники справи:

представник позивача - ОСОБА_3

представник відповідача - Горик В.М.

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

В С Т А Н О В И В:

І. виклад позиції позивача.

11.01.2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до АТ «УкрСиббанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту № 0 укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» від 22.01.2008 року недійсним, про визнання недійсним іпотечного договору ВКВ № 159802 від 22.01.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк»(а.с.1-4 уточнена), стверджуючи, що 22.01.2008 року ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк»уклали вище зазначений договір, відповідно до якого відповідач надав кредит у розмірі 57 000,00 доларів США строком користування до 22.01.2018 року (а.с.1-4, 8-16).

Доводами позовної заяви є порушення відповідачем вимог чинного законодавства України щодо видачі кредитних коштів в іноземній валюті; Не повідомлення кредитором позичальника в письмовій формі про можливі валютні ризики; Відсутність на момент видачі кредитних коштів індивідуальної ліцензій НБУ; Порушення вимог чинного законодавства України під час укладання іпотечного договору щодо нерухомого майна в якому проживала неповнолітня дитина. Тому позивач змушений звернутись до суду, та просить суд:

Визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0 укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» від 22 січня 2008 року недійсним, та визнання недійсним іпотечного договору ВКВ № 159802 від 22 січня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк».

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити в повному об`ємі.

В судовому засіданні представник відповідача Горик В .М. заперечував проти задоволенні позовних вимог, просив суд відмовити в позові, зазначив про те що з позовної заяви не зрозуміло яким чином перебування спірної квартири в іпотеці в подальшому може унеможливити користування цим нерухомим майном неповнолітньою дитиною. ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 вже не є неповнолітньою дитиною, а є особою що досягнула 27 років.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 . підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити в повному об`ємі.

В судовому засіданні представник відповідача Горик В.М. заперечував проти задоволенні позовних вимог, просив суд відмовити в позові.

Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про слухання справи сповіщались належним чином, причини неявки не повідомили, заяв не надали.

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 27.02.2019 року в прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1. відмовлено та матеріали направлені до канцелярії суду для авто розподілу (а.с. 27-28).

Ухвалою суду від 19.03.2019 року відкрито провадження по справі та призначено судове засідання (а.с. 32).

Ухвалою суду від 18.07.2019 року було залучено третю особу та витребувано докази (а.с. 99).

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст правовідносин.

Відповідно копії споживчого кредиту № 0 від 22.01.2008 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк»уклали вище зазначений договір, відповідно до якого відповідач надав кредит у розмірі 57 000,00 доларів США строком користування до 22.01.2018 року (а.с. 8-12).

Відповідно копії договору іпотеки, від 22.01.2008 року ОСОБА_1 в забезпечення кредитного договору № 0 від 22.01.2008 року, надала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 13-16).

Згідно адвокатського запиту до органу опіки та піклування ВК ЧМР Одеської області щодо надання дозволу на укладання ОСОБА_1 та ПАТ «КУкрсиббанк» іпотечного договору, коли там проживала та була зареєстрована неповнолітня дитина (16 років) ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 17-18).

Відповідно листа №1011/01-18 від 20.12.2018 року, наданого службою у справах дітей ВК ЯЧМР Одеської області на адвокатський запит представника позивача надано відомості, що питання надання дозволу на вчинення правочинів щодо майна, право власності на яке або право користуванням яким мають діти розглядається їх органом лише за при с особистому зверненні батьків (а.с. 19).

Згідно особистої справи № Б-779 986ЗОШ № 4 - ОСОБА_7 , зазначено, що її зараховано до 1 класу з 01.09. 1999 року та є відмітка, що її домашня адреса, АДРЕСА_2 (а.с. 49).

Відповідно довідки про реєстрацію осіб № 10-1780 від 03.12.2018 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 24.09.2003 року по час надання довідки (а.с. 50).

Ухвалою суду від 18.07.2019 до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмету спору залучено приватного нотаріуса Іллічівського міського нотаріального округу Шевченко В.М та витребувано завірену належним чином копію нотаріальної справи щодо укладання 22.01.2008 року між АТ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 Іпотечного договору за № 125 (а.с.114-125).

V. Оцінка Суду.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину мас бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст. 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У частині третій ст.533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Отже, правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

Такий правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цсІ8).

Аналізуючи зміст вимог п. 3.8. Постанови НБУ № 168, в редакції чинній на момент укладання Кредитного договору, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов`язані під час укладання кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач, слід дійти висновку про те, що законодавчо не було встановлено форми попередження споживача про відповідно валютні ризики. Постановою НБУ № 168 не було встановлено, що відповідна процедура повинна відбуватись шляхом отримання Позичальником інформаційного листа. Законодавчо не було встановлено необхідності підписання двох екземплярів повідомлення, з вимогою подальшого зберігання одного екземпляра у кредитора.

Аналізуючи зміст умов Кредитного договору слід дійти висновку про те, що Позичальнику відомо про існування та покладення на нього валютних ризиків.

Так, відповідно до умов п. 10.2.Кредитного договору Банк може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі настання певних обставин, зокрема у разі девальвації курсу гривні до долара США більш ніж на 5 %.

Також, відповідно до умов п. 10.13 Кредитного договору, Позичальник свідчить про те, що перед підписанням даного договору ним отримано інформаційний лист відповідно до-вимог чинного законодавства України, зокрема п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Підпис позичальника під умовами Кредитного договору свідчить про те, що з ним була проведена переддоговірна робота та йому було доведено інформацію щодо покладення на нього валютних ризиків під час виконання умов Кредитного договору.

Відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93, діяв на момент укладення договору), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в Іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями

здійснюються на підставі генеральних та Індивідуальних ліцензій Національного банку

України. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим

фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно статті 1 Декрету № 15-93 комерційні банки не входять до категорії «резидентів» та «нерезидентів» та змістом вказаного Декрету не передбачено обов`язку банку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

АТ «УКРСИББАНК» отримав від Національного банку України ліцензію на здійснення банківської діяльності № 75 та відповідний дозвіл на здійснення валютних операцій. Вказана інформація є загальнодоступного, розміщена на офіційних сайтах НБУ та АТ «УКРСИББАНК».

Відповідно до вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України № 20/5 від 03.03.2004, нотаріуси під час посвідчення договорів щодо нерухомого майна, зокрема передачі в заставу, перевіряли реєстрацію всіх осіб, що були зареєстровані в житлових приміщеннях.

Довідки щодо складу сім`ї надавались безпосередьно нотаріусу стороною правочину.

Так, відповідно до довідки про склад сім`ї Житлово-експлуатаційної ділянки № 5 м. Іллічівська від 21.01.2008 № 87, що зберігається в матеріалах нотаріальної справи на аркуші 19, в квартирі АДРЕСА_3 , що була надана нотаріусу Позивачем, вбачається що крім ОСОБА_1 ніхто не проживає та не прописаний.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету Інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування па укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України), Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Отже приховування батьками дитини факту проживання (реєстрації) дитини в квартирі з метою укладання договору іпотеки не с підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

До такого висновку прийшов Верховний Суд України в Постанові від 13.09.2017 року по справі № 639/5756/15-ц.

Згідно з положеннями частин 4 та 5 статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини 6 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК України право чин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статті 177 СК У країни заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Суд вважає, що позивач ОСОБА_1 при укладанні договору іпотеки діяла недобросовісно, ввівши в оману другу сторону договору, приховавши факт проживання дитини у квартирі ( АДРЕСА_1 , яка передана в іпотеку.

Згідно із статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом, При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09 жовтня 1979 року в справі Ейрі (п. 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (п. 35), рішення від ЗО травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (п. 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

До такого висновку прийшов Верховний Суд в Постанові від 10.01.2018 по справі

№ 446/184/14-й, провадження № б 1 -337св 18.

З позовної заяви не зрозуміло яким чином перебування спірної квартири в іпотеці в подальшому може унеможливити користування цим нерухомим майном неповнолітньою дитиною. ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 вже не є неповнолітньою дитиною, а є особою що досягнула 27 років.

Окремо звертаємо увагу суду, що в якості доказу реєстрації на момент укладання спірного правочину в предметі іпотеки надано не довідку про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_7 , а копію сторінки з особової справи учениці загальноосвітньої школи, що не може бути належним та допустимим доказом саме її реєстрації.

Звертаємо увагу суду, що Договір про надання споживчого кредиту № 0 від 22.01.2008 та іпотечний договір від 22.01.2008 були укладені між Позивачем та Відповідачем без заявлення на момент їх укладання будь-яких зауважень щодо їх зміст та умов. Умови кредитного договору виконувались Боржником протягом певного часу, чим фактично визнавались його умови.

Законодавча база та обставини, на які посилається Позивач, існували на момент укладання спірних договорів, були загально відомі та загально доступні.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Ч.ч. 3-4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Законодавча база та обставини, на які посилається Позивач, існували на момент укладання спірних договорів, були загально відомі та загально доступні.

Отже, з позовом ОСОБА_1 звернулась до суду лише через 10 років після укладання оспорюваних договорів, після ухвалення Іллічівським міським судом Одеської області рішення про стягнення на користь АТ «УКРСИББАНК» кредитної заборгованості,

Таким чином, строк позовної давності є пропущеним.

Згідно ч.3 ст.12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

V. Розподіл судових витрат між сторонами.

За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог ч. З ст. 6 ЗУ «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

З цих підстав, керуючись статтями 3-5, 7, 10, 13, 19, 258, 339-342, 352 Цивільно процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк» третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області про визнання договору про надання споживчого кредиту № 0 укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» від 22 січня 2018 року недійсним, про визнання недійсним іпотечного договору ВКВ № 159802 від 22 січня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь держави судовий збір в розмірі 10 510,00 грн. (десять тисяч п`ятсот десять гривень 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 )на користь держави судовий збір в розмірі 5 757,00 грн. (п`ять тисяч сімсот п`ятдесят сім гривень 00 коп.)

Повний текст рішення складено та підписано 20 березня 2020 року

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Позивач ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2

відповідач Акціонерне товариство «УкрСиббанк», , місцезнаходження: м. Київ, вул. Андріївська, 2/12

третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області , місцезнаходження: Одеська область, м. Чорноморськ, пр.. Миру, 33

Суддя Іллічівського

міського суду Одеської області Смирнов В.В.