ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1804/20 Справа № 199/2864/19 Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, треті особи - виконавчий комітет Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпро ради, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання членом сім`ї наймача, визнання права користування квартирою та визнання наймачем квартири, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2019 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 11 квітня 2018 року вона через свого представника за довіреністю - Новосьолова С.С., звернулась до Відділу з квартирного обліку та розподілу житла Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради із заявою про переоформлення договору найму житла. 18 травня 2018 року рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради № 98 «Про відмову у наданні дозволу на зміну договору найму жилого приміщення» їй було відмовлено в наданні дозволу балансоутримувачу житлового фонду комунальної власності територіальної громади міста, що знаходиться в Амур-Нижньодніпровському районі, на зміну договору найму квартири АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 померла сестра позивача - ОСОБА_2 , з якою позивач проживала у вищевказаній квартирі без реєстрації місця проживання, що підтверджується довідкою КП «Жилсервіс-9» Дніпропетровської міської ради №6642 від 17.11.2016. Зареєструвати своє місце проживання вчасно вона не змогла з причин, які не залежали від неї, оскільки сестра була повністю лежача, а також перебувала на обліку у лікаря-психіатра, а тому не могла зареєструвати її місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , що знаходиться у АДРЕСА_2 перебувала у користуванні ОСОБА_2 , що підтверджується ордером №57 від 08 лютого 1982 року. Позивач мала намір і надалі продовжувати проживати у цій квартирі та вести господарство, сплачувати комунальні послуги. Окрім того, позивач і до смерті сестри періодично сплачувала комунальні послуги, про що є квитанції.

Оскільки позивач вселилася до сестри як член сім`ї наймача, проживала з нею, вела спільне господарство, тому просила суд визнати її членом сім`ї наймача ОСОБА_2 , визнати право користування квартирою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , визнати наймачем квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Амур -Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 серпня 2019 року у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.

Інші учасники процесу своїм правом щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , не зареєстрована. Суду не надано доказів, що ОСОБА_2 зверталася у відповідні органи з заявою про реєстрацію в своїй квартирі будь-яких осіб, в тому числі позивача. Із копії паспорта ОСОБА_1 вбачається, що остання до 24.11.2016 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до довідки від 17.11.2016, яка підписана директором КП «Жилсервіс» ДМР», яка підтверджує, що ОСОБА_1 дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_2 без реєстрації. Проте, суд дійшов висновку, що даний доказ не свідчить з якого часу проживає позивач за цією адресою і не може підтверджувати доводи сторони позивача про постійне проживання ОСОБА_1 за вказаною адресою з 2001 року.

У довідці виданої 25.11.2016 взагалі зазначено, що ОСОБА_2 мала склад сім`ї з однієї особи. Про проживання ОСОБА_1 , без реєстрації, разом з ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 в даній довідці не зазначено.

Надані квитанції про сплату комунальних послуг в більшості своєї підтверджують сплату таких послуг протягом 2018-2019 років.

Із наданих суду письмових доказів та показів свідків судом достеменно не встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була постійним місцем проживання ОСОБА_1 з 2001 року, що саме за цією адресою вона постійно проживала, отримувала кореспонденцію, наглядалася у лікаря тощо, що позивач з ОСОБА_2 вели спільне господарство, не можливим є встановлення тривалості часу проживання позивача із наймачем.

Крім того, судом досліджено у судовому засіданні цивільну справу №199/7278/17 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, де третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання за ОСОБА_1 право на користування квартирою АДРЕСА_1 , в порядку спадкування.

Так, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2018 року, залишеного без змін постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року, встановлено, що ОСОБА_1 проживала у квартирі АДРЕСА_1 як тимчасовий жилець зі згоди наймача, а після його смерті у зв`язку з припиненням договору найму жилого приміщення вона не набула права користування житлом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позову, зокрема, з того що, стороною позивача не надано жодного доказу на підтвердження того, в якому році вона вселилася до померлої, що при її вселенні було дотримано встановленого законом порядку, наявність згоди на її вселення наймача квартири тощо.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що позивач є членом сім`ї наймача, проживала разом з наймачем та належним чином сплачувала плату за користування житлом та за комунальні послуги. У зв`язку з чим апелянт вважає, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 165 ЖК України вона набула рівне з іншими членами сім`ї право на користування жилим приміщенням. Зазначає, що вказані обставини також можуть підтвердити свідки.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно із положеннями статті 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Вказана правова позиція викладена в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25 травня 1998 року.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункту 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , не зареєстрована. Відповідно до довідки від 25.11.2016 встановлено, що ОСОБА_2 мала склад сім`ї з однієї особи.

Крім того, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2018 року, залишеного без змін постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року, встановлено, що ОСОБА_1 проживала у квартирі АДРЕСА_1 як тимчасовий жилець зі згоди наймача, а після його смерті у зв`язку з припиненням договору найму жилого приміщення вона не набула права користування житлом.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних доказів дотримання встановленого законом порядку при її вселенні до спірної квартири, а також докази наявності згоди наймача на вселення позивача до цієї квартири, враховуючи вищезазначені рішення судів.

Крім того, колегія суддів вважає, що посилання апелянта на покази свідків для даної категорії справ не достатньо, зокрема, рішення суду не може ґрунтуватись лише на одних показах свідків, оскільки у відповідності до ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Колегія суддів вказує, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова