справа № 755/3293/16-ц
провадження № 22-ц/824/2297/2020
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2020 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Київ від 26 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними протоколу проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна та прилюдних торгів з реалізації об`єкту нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до спеціалізованого державного підприємства «Укрспецюст» (далі - СДП «Укрспецюст») та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Виходцева І.А. про визнання недійсними протоколу про проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна та прилюдних торгів з реалізації об`єкту нерухомого майна.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року замінено відповідача спеціалізоване державне підприємство «Укрспецюст» на відповідача - Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року закрито провадження в частині позовних вимог до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Виходцева І. А.

Позовна заява мотивована тим, що у 2011 році їй стало відомо, що підставою відкриття Відділом державної виконавчої служби Харківського району міста Києва виконавчого провадження № 6-84/5 став виконавчий напис №1964 від 26 травня 2000 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П., яким пропонувалось стягнути невиплачену в строк заборгованість за договором №99/49Ф на обслуговування за кредитною картою від 24 травня 1999 року за період з 25 липня 1999 року по 12 травня 2000 року, проценти в сумі 1 053 доларів США, кредит у сумі 8 000 доларів США, пеню у сумі 182 доларів США, разом у сумі 9 235 доларів США та 550 грн, що сплачені за вчинення нотаріальної дії за рахунок заставного майна.

Вказувала, що в межах процедури виконавчого провадження на прилюдних торгах було продано квартиру АДРЕСА_1 , яка була предметом застави. За наслідками проведення прилюдних торгів СДП «Укрспецюст» було затверджено протокол №1 від 14 червня 2001 року про проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, переможцем прилюдних торгів стала ОСОБА_2 , на ім`я якої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим I.A. видано свідоцтво, внесене до реєстру правочинів 19 липня 2001 року за № 4000.

31 жовтня 2014 року Голосіївським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 26 травня 2000 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О. П., зареєстрований в реєстрі за №1964, яким звернуто стягнення на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Позивач вважала, що оспорюванні прилюдні торги від 14 червня 2001 року та реалізація спірного об`єкту нерухомого майна проводились на підставі виконавчого напису нотаріуса, який визнано таким, що не підлягає виканню з моменту вчинення, а тому правові підстави для проведення цих прилюдних торгів відсутні, що зумовлює вирішення питання про визнання недійсними прилюдних торгів, а отже і документів, виданих за їх результатами, а саме: протоколу №1 від 14 червня 2001 року про проведення прилюдних торгів з реалізації двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , переможцем яких стала ОСОБА_2 .

За таких обставин просила визнати недійсними:

- протокол №1 від 14 червня 2001 року про проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна недійсним;

- прилюдні торги з реалізації нерухомого майна, яким являється квартира АДРЕСА_1 ;

- свідоцтво, посвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І. А., внесене до реєстру правочинів 19 липня 2001 року за № 4000.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Київ від 26 липня 2016 року відмовлено у у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійними протоколу №1 від 14 червня 2001 року про проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна та прилюдних торгів з реалізації об`єкту нерухомого майна.

Ухвалою Апеляційного суду міста Київ від 07 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Дніпровського районного суду міста Київ від 26 липня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Апеляційного суду міста Київ від 07 листопада 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 зазначала, що при ухвалені оскаржуваного рішення суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, а отже наявні підстави для скасування рішення місцевого суду.

Указувала, що про заборгованість за кредитним договором а ні банк, а ні приватний нотаріус позивача не повідомляли. На момент розгляду справи будь-якого судового рішення, яким би було вирішено стягнути заборгованість за рахунок єдиного житла позивача не існує, а також відсутні будь-які рішення (вимоги) кредитора про стягнення з неї коштів. А тому, оскільки указані обставини судом першої інстанції не були враховані, рішення про відмову у позові є помилковим.

19 жовтня 2016 року до Апеляційного суду міста Київ від ОСОБА_3 надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких остання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін. Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги указує, що права позивачки в ході проведення прилюдних торгів з приводу реалізації спірної квартири не можуть вважатись порушеними, а тому правові підстави для задоволення заявленого позову відсутні. Указує, що викладені у позові обставини про те, що позивачка не була повідомлена про проведення прилюдних торгів та проведення переоцінки майна не відповідає дійсності, оскільки відповідачем СПД «Укрспецюст» на адресу позивачки надсилались повідомлення про проведення прилюдних торгів. Також зазначає, що рішення від 31 жовтня 2014 року у справі №752/14382/14-ц, на яке посилається позивачка, є незаконними, та встановлені цим рішенням обставини не можуть бути прийняті судом при розгляді цієї справи.

28 жовтня 2016 року до Апеляційного суду міста Київ від ОСОБА_2 надійшло заперечення на апеляційну скаргу, в яких остання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. В обгрунтування своїх заперечень зазначала, що ОСОБА_1 ще у 2001 році мала можливість оскаржити виконавчий напис нотаріуса. позивач до цього позову вже декілька разів зверталась з позовами до суду про оскарження результатів аукціону, які судами не були задоволені. ОСОБА_2 спірну квартиру придбала на прилюдних торгах у 2001 році та у 2012 році продала ОСОБА_3 , яка є добросовісним набувачем, тому від останньої згідно із частиною 2 статті 388 ЦК України не може бути витребувано квартиру.

Інші учасники справи не скористались своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали та просили оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.

Третя особа ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили оскаржуване рішення залишити без змін.

Інші учасники були належним чином повідомлені про розгляд справи, у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомляли.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі частини 2 статті 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників, що з`явились у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 26 травня 2000 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Федоришин О.П. вчинив виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №1964, на підставі договору застави №99/49Ф, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Занудіної О.І. 28 травня 1999 року та зареєстрованого за реєстровим номером 1485.

Вказаним виконавчим написом було запропоновано стягнути із

ОСОБА_1 на користь акціонерного комерційного банку «Правекс-Банк» (далі - АКБ «Правекс-Банк»), невиплачену в строк заборгованість за договором №99/49Ф на обслуговування за кредитною картою від 24 травня 1999 року за період з 25 липня 1999 року по 12 травня 2000 року процентів в сумі 1 053 доларів США, кредиту у сумі 8 000 доларів США, пені у сумі 182 доларів США, що загалом складає 9 235 доларів США та 550 грн витрат, що сплачені за вчинення нотаріальної дії за рахунок заставленого майна. Заборгованість запропоновано стягнути за рахунок заставленого майна ОСОБА_1 , а саме квартири АДРЕСА_2 .

Також суд встановив, що 14 червня 2001 року відбулися прилюдні торги з реалізації предмету застави - квартири АДРЕСА_2 , переможцем яких стала ОСОБА_2 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2014 року у цивільній справі №752/14382/14-ц задоволено позов ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Федоришина О.П. та ПАТ «Комерційний банк «Правекс-Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П. 26 травня 2000 року, зареєстрований в реєстрі за №1964, яким звернуто стягнення на квартиру ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої

статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 656 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Правова природа продажу майна з прилюдних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених вимогами чинного законодавства.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , як боржник в процедурі виконавчого провадження, не є стороною правочину купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна з прилюдних торгів та не може вимагати визнання недійсним його результатів із застосуванням механізму передбаченого статтями 215-216 ЦК України (у разі їх застосування майно підлягає поверненню саме стороні недійсного правочину, а не власнику - боржнику), тому застосування наслідків недійсності правочину не поширюються на права позивача, захист прав якого можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову, за наявності підстав, встановлених статтею 388 ЦК України.

Проте з такими висновком суду першої інстанцій погодитись не можна, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду із указуваним позовом ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги визнанням в судовому порядку таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису на підставі якого проводився примусовий продаж спірного майна на прилюдних торгах.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

На час проведення оскаржуваних прилюдних торгів позивач була власником квартири АДРЕСА_3 , що вказує на наявність у неї права звернутись до суду із позовом про визнання недійсними вказаних торгів, як першого правочину на підставі якого майно вибуло із її власності.

Прилюдні торги - це продаж майна, на яке звернуто стягнення і яке підлягає реалізації. Прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна за заявкою державного виконавця організовує і проводить спеціалізована організація, з якою органом державної виконавчої служби укладено відповідний договір.

Відповідно до пункту 7 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент проведення прилюдних торгів, виконавчий напис нотаріуса підлягав виконанню державною виконавчою службою відповідно до цього закону.

Оскільки відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2014 року у цивільній справі №752/14382/14-ц виконавчий напис нотаріуса, на підставі якого державним виконавцем було звернуто стягнення на належну позивачці квартиру, був визнаний таким, що не підлягає виконанню, слід дійти висновку, що підстави для вчинення відповідних виконавчих дій відсутні. А відтак, підстави для звернення стягнення на спірну квартиру та продаж її на прилюдних торгах не можна визнати правомірними.

Колегією апеляційного суду також встановлено, що відсутні інші докази, які свідчать про наявність кредиторських вимог до позивачки стосовно кредиторської заборгованості.

Доводи третіх сторін та Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про те, що позивачкою не доведено порушення процедури проведення прилюдних торгів колегія апеляційного суду вважає безпідставними, оскільки позивачкою оскаржується не порушення процедури проведення прилюдних торгів, а відсутність підстав для проведення торгів взагалі.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Встановивши, що виконавчий напис нотаріуса, на підставі якого було звернено стягнення на квартиру позивачки, яке є її єдиним житлом, визнано таким, що виконанню не підлягає, колегія апеляційного суду дійшла висновку, що підстава для проведення прилюдних торгів була відсутня, тому прилюдні торги підлягають визнанню недійсними шляхом визнання недійсними результатів проведення таких торгів, а саме визнанню недійсними: прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, яким являється квартира АДРЕСА_1 ; протоколу №1 від 14 червня 2001 року про проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна недійсним; та свідоцтва, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І. А., внесене до реєстру правочинів 19 липня 2001 року за № 4000.

Доводи третьої особи ОСОБА_2 про неможливість витребування у добросовісного набувача ОСОБА_3 спірної квартири не можуть бути взяті до уваги, оскільки предметом цього спору не є витребування спірного майна.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, висновки якого не відповідають обставинами справи, та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі відповідно до статті 376 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Київ від 26 липня 2016 року скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позову.

Визнати недійсним протокол №1 від 14 червня 2001 року про проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, прилюдні торги з реалізації нерухомого майна, яким являється квартира АДРЕСА_1 та свідоцтва, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І. А., внесене до реєстру правочинів 19 липня 2001 року за № 4000.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба