Справа № 495/1094/18
З а о ч н е р і ш е н н я
03 березня 2020 року м. Білгород-Дністровський
Білгород Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючого одноособово судді Шевчук Ю.В.,
при секретарі Завацькій І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради Одеської області; Управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Білгород-Дністровської райдержадміністрації Одеської області, про стягнення незаконно отриманої державної соціальної допомоги інваліда з дитинства, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради Одеської області; Управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Білгород-Дністровської райдержадміністрації Одеської області, про стягнення незаконно отриманої державної соціальної допомоги інваліда з дитинства.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 , як батько з яким проживав син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 інвалід з дитинства, своїми зусиллями займався вихованням та лікуванням сина, відводив його до школи, займався з ним вечорами, гуляв та іншим чином піклувався про нього, тобто у повному обсязі створював всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини задовольняючи гармонійний розвиток його особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
В свою чергу, його мати відповідач по справі ОСОБА_2 , як законний представник своєї дитини, використовуючи статус дитини, яка з нею не проживала, звернулася до Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради з заявою встановленого зразка про призначення державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та незаконно привласнила та отримувала державну соціальну допомогу інваліда з дитинства, яку використовувала особисто на себе, а не на сина ОСОБА_4 інваліда з дитинства, який з нею на той час не проживав. Тобто фактично використовувала грошові кошти сина, який є інвалідом з дитинства на себе, а не на його потреби.
У зв`язку із чим позивач ОСОБА_1 звернувся з відповідною позовною заявою, де просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 незаконно отриману державну соціальну допомогу інваліда з дитинства, яка була нарахована та отримана відповідачем за той час, коли син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 інвалід з дитинства проживав разом з позивачем.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, однак від його представника адвоката Царенко Олександра Олександровича надійшла заява, відповідно до якої він просив з урахуванням приписів ч. 1 ст. 82 ЦПК України, та за для дотримання розумних строків розгляду справи, просив розглядати справу без участі позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Царенко Олександра Олександровича, за наявними у справі матеріалами та з урахуванням обставин, які визнав позивач. А також зазначив, що не заперечуємо щодо винесення заочного рішення в разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином про дату та час судового засідання.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином, про що свідчить лист про отримання повістки та копій документів, причини неявки суду не відомі. Також відповідачем ОСОБА_2 було надано відзив на позовну заяву відповідно до якого вона зазначала, що: «Позивач, після встановлення судом місця проживання з ним мав звернутися до відповідного соціального органу із відповідною заявою, а цей орган мав прийняти рішення за заявою відмовити чи оформити соціальну допомогу інваліда з дитинства на заявника. Також зазначала, що їх син ОСОБА_3 проживав і з позивачем, і з відповідачем та знаходиться на повному матеріальному забезпеченні як позивача так і відповідача.»
Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 звернутися до цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд.
Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.
Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 листопада 2003 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , яке видане 22 листопада 2003 року Бритівською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис за № 27.
Під час шлюбу у них народилося двоє дітей:
- син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , яке видане 07 червня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Білгород-Дністровського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис за № 266;
- донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , яке видане 29 серпня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис за № 468.
Їх син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є інвалідом з дитинства, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 від 06.10.2011 року.
Статус дитини з інвалідністю вперше ОСОБА_3 було надано на період з 03.10.2011 року по 16.09.2016 року. Призначення та виплата державної допомоги здійснювалися за місцем фактичного проживання родини управлінням соціального захисту населення та охорони здоров`я Білгород-Дністровської райдержадміністрації, на підставі медичного висновку № 49, виданого 03.10.2011 року КЗ «Білгород-Дністровська центральна районна лікарня». Повторно статус дитини з інвалідністю підтверджено медичним висновком № 28 від 11.08.2017 року, виданим КЗ «Білгород-Дністровська міськрайонна багатопрофільна лікарня» на період з 11.08.2017 року по 20.05.2022 року. Зазначені обставини підтверджуються відповіддю начальника Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради ОСОБА_7 А. від 21.11.2017 року за вих. № 2624/01-10/4014, яка міститься в матеріалах справи.
В період з 02 листопада 2015 року по серпень 2016 року, Ѕ частину вересня 2016 року; жовтень 2017 року; з листопада 2017 року по січень 2018 рік ОСОБА_3 проживав разом з позивачем ОСОБА_1 , що підтверджується: рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі № 495/6559/15-ц; довідкою виконавчого комітету Салганської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 22.12.2017 року за вих. № 618; довідкою виконавчого комітету Салганської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 30.03.2016 року за вих. №156; довідкою виконавчого комітету Салганської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 30.06.2016 року за вих. № 336; довідкою характеристикою виданою головою Салганської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 10.11.2016 року за вих. № 638; Актом обстеження умов проживання, завірений головою Салганської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, який надавався під час розгляду цивільної справи № 495/6559/15-ц.
Зазначені обставини не спростовані належними та допустимими доказами відповідачем ОСОБА_2 , оскільки відповідач лише посилається, на той факт, що вона декілька разів, а саме: 10.11.2015 року, 16.12.2015 року, 09.11.2016 року; 07.08.2017 року відвідувала з сином ОСОБА_3 лікарів, та вони його оглядали, що не може свідчити про той факт, що він з нею у ці періоди проживав та знаходився на її утриманні.
Соціальна допомога це одна з основних форм підтримки суспільством осіб, чиє матеріальне становище не відповідає загальноприйнятому рівню забезпечення або є нижчим межі забезпеченості, визначеної законодавством. Соціальна допомога буває державною, благодійною, гуманітарною, грошовою або натуральною тощо. Державна допомога це гарантований саме державою рівень матеріальної підтримки громадян (грошова виплата).
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, на отримання державної соціальної допомоги на матеріальне забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України та їх соціальну захищеність шляхом встановлення державної соціальної допомоги на рівні прожиткового мінімуму особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, визначається Законом України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю».
Законом України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», відповідно до Конституції України гарантує особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю право на матеріальне забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України та їх соціальну захищеність шляхом встановлення державної соціальної допомоги на рівні прожиткового мінімуму.
Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років.
Згідно ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 27.02.1991 року, яка набула чинності в Україні 27.09.1991 року «в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини».
Статтею 18 Конвенції передбачено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити виконання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Також, статтею 27 Конвенції визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» (зі змінами), кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.
Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Отже, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 отримувала державну соціальну допомогу інваліда з дитинства, яка була призначена сину ОСОБА_3 , який в період з період з 02 листопада 2015 року по серпень 2016 року, Ѕ частину вересня 2016 року; жовтень 2017 року; з листопада 2017 року по січень 2018 рік проживав з батьком позивачем по справі ОСОБА_1 , та знаходився на той час на його утриманні, у зв`язку із чим розмір незаконно отриманої відповідачем ОСОБА_2 державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складає:
Ѕ вересня 2016 року - 1130,00/2=565,00 (п`ятсот шістдесят п`ять) гривень;
за жовтень 2017 року - 1452,00/2=726,00 (сімсот двадцять шість) гривень;
з листопада 2017 року по січень 2018 року (3 місяця) * 1452,00 = 4356,00 (чотири тисячі триста п`ятдесят шість) гривень.
В свою чергу під час судового розгляду відповідачем ОСОБА_2 в підтвердження компенсації державної соціальної допомоги інваліда з дитинства за час коли син ОСОБА_3 проживав разом з позивачем ОСОБА_1 було надано фіскальні чеки на перерахунок на користь позивача грошових коштів у сумі 1452,00 (одна тисяча чотириста п`ятдесят дві гривні) та на 1300,00 (одну тисячу триста гривень). Зазначені обставини були визнані позивачем по справі ОСОБА_1 та в силу приписів ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню, оскільки в суду відсутні обґрунтовані сумніви щодо достовірності цих обставин.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Щодо стягнення судових витрат, суд вважає, що зазначені вимоги також підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне:
Згідно ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.
Згідно ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи той факт, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, та приймаючи до уваги те, що стягнення з відповідача ОСОБА_2 витрат у заявленій сумі 6000,00 (шість тисяч гривень) буде суперечити принципу розподілу таких витрат, суд, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, дійшов висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 4000,00 (чотири тисячі гривень) витрат на професійну правничу допомогу, та 600,00 (шістсот гривень) сплаченого судового збору. Решту витрат слід залишити за позивачем.
На підставі ст.ст. 46, 92 Конституції України, ст.ст. 1212, 1215 ЦК України, ст.ст. 2-18, 76-89, 258-259, 262-265, 268, 273 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради Одеської області; Управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Білгород-Дністровської райдержадміністрації Одеської області, про стягнення незаконно отриманої державної соціальної допомоги інваліда з дитинства задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 судові витрати, а саме витрати по сплаті судового збору у сумі 600,00 (шістсот) гривень, та витрати на правничу допомогу у сумі 4000,00 (чотири тисячі) гривень.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через Білгород-Дністровський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя