провадження № 22-ц/824/3454/2020
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Київ від 29 листопада 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах, та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар Тетяна Миколаївна, Орган опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання договору купівлі-продажу недійсним; усунення перешкод у користуванні майном та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації про виселення

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року позивачка ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до відповідачів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., Орган опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, в якому просила суд:

- визнати договір купівлі - продажу квартири від 14 червня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. недійсним, з моменту укладення та застосувати наслідки недійсності правочину, анулювати реєстрацію права власності ОСОБА_4 ;

- усунути перешкоди в користуванні квартирою позивачам за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовували тим, що вони постійно зареєстровані і проживають в зазначеній квартирі, оскільки вселялись до цієї квартири, як члени сім`ї відповідача ОСОБА_3

07 липня 2016 року стороні позивачів стало відомо, що 14 червня 2016 року відповідачем було відчужено зазначену квартиру відповідачці за договором - купівлі - продажу. На думку позивачів, зазначений договір купівлі - продажу, порушує їх права на користування цієї квартирою, а тому на підставі статей 203, 215, 230 ЦК України, статті 47 Конституції України, статті 65 ЖК УРСР, позивачі просили суд визнати зазначений договір недійсним та усунути їм перешкоди у користуванні цією квартирою.

19 серпня 2016 року ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , в порядку статті 123 ЦПК України, в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просили суд:

- усунути зустрічній позивачці ОСОБА_4 перешкоди в розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах і в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , із цієї квартири.

Свої зустрічні вимоги позивачі обґрунтовували тим, що за договором купівлі - продажу, укладеного між зустрічними позивачами, 14 червня 2016 року ОСОБА_4 набула у власність зазначену квартиру, в якій по теперішній час, без відповідних правових підстав проживає ОСОБА_1 . При цьому, оспорюваний договір було укладено, з дотриманням вимог закону, оскільки при відчуженні спірної квартири ОСОБА_3 придбав на ім`я своєї малолітньої дитини ОСОБА_2 іншу квартиру в межах цього ж району м. Києва, проте мати дитини ОСОБА_1 була проти придбання квартири на ім`я дитини, оскільки бажала, щоб її колишній чоловік ОСОБА_3 придбав квартиру на її ім`я, у зв`язку з чим ОСОБА_3 вимушений був звернутися до суду з позовом про надання дозволу на відчуження спірної квартири.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Київ від 29 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар Тетяна Миколаївна, Орган опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання договору купівлі-продажу недійсним; усунення перешкод в користуванні майном, залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про виселення - задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.

Виселено малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , з квартири АДРЕСА_1 до квартири АДРЕСА_3 .

Розподілено судові витрати.

В решті вимог зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову про усунення перешкод у розпорядженні квартирою шляхом виселення, ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_2 , звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову скасувати та ухвалити у цій частині судове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову відмовити.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права в частині незастосування закону, який підлягав застосуванню, а саме частини 4 статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також з порушенням норм процесуального права, зокрема пункту 6 частини 3 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Указує, що зміна місця проживання дитини порушить не тільки її соціальні зв`язки у сталому й безпечному середовищі, але й з урахуванням віку дитини, буде становити додаткові труднощі у повсякденному житті дитини та її матері, яка самостійно виховує дитину.

Зазначає, що місцевим судом не було встановлено, чи не порушуватиме виселення малолітньої дитини принципу пропорційності втручання у право мирного користування майном відповідача.

28 січня 2020 року до апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_4 адвоката Дрьоміної Л.В., яка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначала, що ОСОБА_4 є новим власником спірної квартири на законних підставах, згоди на вселення та реєстрацію у ній ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_2 , які не є членами її сім`ї не надавала, тому останні проживають у квартирі неправомірно, чим порушують права власника щодо володіння, розпорядження та користування своїм майном.

ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., Орган опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації не скористалися своїми процесуальними правами на подання відзиву на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_2 , та представник позивачки ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали, просили задовольнити, рішення суду першої інстанції у оскаржуваній частині просили скасувати та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Представник позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , третя особа ОСОБА_3 та представник третьої особи Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації - головний спеціаліст відділу соціально-правового захисту Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації Климова П.В. у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечили, просили її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники в судове засідання не з`явились, про розгляд справи належним чином повідомлені, про причини неявки суд не повідомляли.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі частини 2 статті 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення Шевченківського районного суду міста Київ від 29 листопада 2019 року в частині відмови у задоволенні первісних вимог не оскаржується, тому судове рішення у вказаній частині не є предметом перевірки.

Задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_4 шляхом виселення із належної їй спірної квартири без надання іншого житла ОСОБА_1 та її сина малолітнього ОСОБА_2 із вселенням до іншої придбаної йому у власність батьком квартири, суд першої інстанції виходив із встановлених обставин про те, що відповідачі за зустрічним позовом не є членами сім`ї позивачки, та вона не надавала згоду на їх проживання у належній їй квартирі. Висновок суду мотивовано тим, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, оскільки припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.

При вирішенні цього спору суд першої інстанції керувався висловленою Верховним Судом України в постанові у справі №6-709цс16 від 16 листопада 2016 року правовою позицією позицію. Аналогічна позиція була висловлена і Верховним Судом в постанові у справі №638/13030/13-ц від 25 липня 2018р.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судами встановлено, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04 травня 2016 року по цивільній справі №761/18823/15-ц, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Відділ опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Шевченківський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про надання дозволу на продаж квартири, де правом користування наділена малолітня дитина, придбання квартири на ім`я малолітньої дитини та реєстрації місця проживання дитини без згоди матері, усунення перешкод, виселення та зняття з реєстрації - задоволено частково.

Надано ОСОБА_3 дозвіл на продаж у нотаріуса квартири АДРЕСА_1 , в якій правом користування наділений малолітній ОСОБА_2 , 2011 року народження, з одночасним придбанням житла - квартири на ім`я малолітнього ОСОБА_2 , без згоди матері ОСОБА_1 , а саме придбання житла - квартири АДРЕСА_3 на ім`я малолітнього ОСОБА_2 , без згоди матері ОСОБА_1 ..

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 14 червня 2016 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець), було укладено договір купівлі - продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., відповідно до п. 1.1. якого продавець передає у власність (продав), а покупець приймає у власність (купив) квартиру АДРЕСА_1 .

14 червня 2016 року ОСОБА_4 зареєструвала право власності на цю квартиру.

Крім того, 14 червня 2016 року між ОСОБА_8 (продавець) і малолітнім ОСОБА_2 (покупець), від імені якого діяв законний представник батько ОСОБА_3 , було укладено договір купівлі - продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., відповідно до п. 1.1. якого продавець передає у власність (продав), а покупець приймає у власність (купив) квартиру АДРЕСА_3 .

14 червня 2016 року малолітній ОСОБА_2 , від імені якого діяв законний представник батько ОСОБА_3 , зареєстрував право власності на цю квартиру.

Обидва договори купівлі-продажу від 14 червня 2016 року: укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з продажу квартири АДРЕСА_1 та між ОСОБА_8 і малолітнім ОСОБА_2 , від імені якого діяв законний представник батько ОСОБА_3 , за яким ОСОБА_2 набув у власність квартиру АДРЕСА_3 , нотаріально посвідчені, є дійсними, не зміненими, не скасовані та не визнані в судовому порядку недійсними.

Документів чи інших доказів, які б підтверджували правовідносини між колишнім власником ОСОБА_3 , або з позивачем за зустрічним позовом, як власником на даний час, відповідачами суду не надано.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу (далі - ЖК УРСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час

Згідно із статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У справі, яка є предметом перегляду, врахувавши, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.

Судом також враховано дійсність договору купівлі - продажу квартири від 14 червня 2016 року, укладеного між відповідачами за первісним позовом, а також виконання батьком малолітньої дитини ОСОБА_2 - ОСОБА_3 положень Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», шляхом придбання малолітній дитині у власність квартири АДРЕСА_3 , яка придатна для проживання дитини, що підтверджено поясненнями представника Органу опіки та піклування.

При вирішенні цього спору судом також правильно було враховано положення статей 41, 47 Конституції України, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 317, 318, 391 ЦК України, статей 9, 109 ЖК УРСР.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про тривалий строк користування відповідачами спірною квартирою, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи зміну власника, членами сім`ї якого відповідачі не є, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом на власний розсуд.

Не можуть бути визнані обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом положень частини 4 статті 29 ЦК України, а саме щодо забезпечення права фізичної особи, яка не досягла десяти років, проживати у місці її батьків, або одного з них, з ким вона проживає, оскільки вселення малолітнього ОСОБА_2 у придбане для нього батьком майно не порушує його прав, оскільки гарантує його право бути забезпеченим житлом. Крім того, положеннями статті 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

У судовому засіданні ОСОБА_3 не заперечував стосовно проживання ОСОБА_1 з їхнім малолітнім сином у придбаній ним квартирі. Отже, судом не встановлено наявності спору чи інших перешкод для вселення ОСОБА_1 з їхнім сином до квартири АДРЕСА_3 .

Не можуть бути визнані такими, що є обґрунтовані доводи апеляційної скарги про те, що переселення дитини до придбаного батьком житла порушить контакт дитини зі звичним їй з самого народження соціальним й виховним середовищем, оскільки нова квартира придбана у межах того самого району міста, у якому знаходилось попереднє місце проживання.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Таким чином, суд першої інстанції, виконав вимоги статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та правильно встановив обставини у справі з урахуванням висловленої правової позиції з розгляду подібних справ Верховним Судом.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Київ від 29 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийТ.О. Писана
Судді К.П. Приходько
С.О. Журба