Постанова

Іменем України

11 березня 2020 року

м. Київ

справа № 501/3325/14-ц

провадження № 61-13432св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач -Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (відповідач за зустрічним позовом),

відповідач - ОСОБА_1 (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 28 травня 2019 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів нарахованих за користування кредитом та пені.

Позов мотивований тим, що 24 жовтня 2006 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір споживчого кредиту № 0згідно з яким йому надано кредит у сумі 100 900,00 швейцарських франків. Вказані грошові кошти надано строком з 24 жовтня 2006 року до 24 жовтня 2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 7,99 % річних. Позичальник зобов`язався, щомісячно сплачувати кредит та відсотки шляхом сплати платежів 10 числа кожного календарного місяця. Відповідно до умов додаткової угоди від 16 лютого 2009 року № 1, додатком № 1 до Кредитного договору з 28 вересня 2012 року була встановлена відсоткова ставка 11,99 % річних, а 28 вересня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 3 щодо збільшення суми кредиту за кредитним договором, видачу нових траншів.

Сторони домовились, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись, як номер кредитного договору зазначений при його укладенні, а саме № 0 , так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку , а саме № , а також № 0 .

Проте, у зв`язку із неналежним виконанням умов договору станом на 02 червня 2014 року загальна сума простроченої заборгованості за кредитним договором, що підлягає поверненню, складає 792 046,94 гривень, з яких 646 103, 14 грн. -прострочення заборгованість за кредитом; 129 894,88 - прострочена заборгованість за відсотками, 5 612,10 - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 10 433,82 - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки від 24 жовтня 2006 року № 52459, та додаткову угоду від 28 вересня 2011 року № 1. ОСОБА_2 згідно із пунктом 1.3. договору поруки, зобов`язалася відповідати перед банком в тому ж обсязі, що і позичальник. Пунктом 1. 4 договору поруки встановлена солідарна відповідальність позичальника та поручителя.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а позичальник, натомість, свої зобов`язання в повному обсязі не виконує, допустив прострочену заборгованість, тому банк просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прострочену заборгованість у сумі 792 046,94 грн.

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк»про захист прав споживачів, визнання недійсними договору споживчого кредиту, договору поруки, іпотечного договору.

Зустрічний позов мотивований тим, що умови кредитного договору є несправедливими і такими, що суперечать принципу добросовісності та, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача кредитної послуги, через невиконання договірних зобов`язань із зловживанням правом кредитора та іпотекодержателя. Укладаючи з ПАТ «УкрСиббанк» кредитний договір позивач був введений в оману, щодо обставин, які мають істотне значення.

Зокрема, ПАТ «УкрСиббанк» навмисно ввів в оману позичальника при прийнятті рішення про отримання кредиту та під час підписання договору про надання споживчого кредиту від 24 жовтня 2006 року № 0 свідомо не надавши письмової інформації позичальнику про інші форми кредитування, їх відмінності, податкові пільги та державні субсидії, вказавши, що дана форма кредитування є найкращою.

Таким чином, ОСОБА_1 просив визнати недійсними договір споживчого кредиту, іпотечний договір та договір страхування.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 12 грудня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено; зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено; договір про надання споживчого кредиту від 24 жовтня 2006 року № , додаткову угоду від 28 вересня 2011 року № 3 між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 розірвано; договір іпотеки укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» розірвано; договір поруки від 24 жовтня 2006 року № 52459, та додаткову угоду від 28 вересня 2011 року № 1, укладені між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» розірвано; договір страхування № 3629404 від 12 жовтня 2012 року укладений між Страховою компанією «АХА Страхування» та ОСОБА_1 розірвано; стягнуто зПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 16 000,00 гривень витрат на проведення судово-економічної експертизи; стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 курсові різниці, отримані відповідачем внаслідок фіктивного продажу іноземної валюти, у розмірі 20 488,49 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що умови договору про надання споживчого кредиту від 24 жовтня 2006 року № вводять споживача в оману стосовно таких істотних характеристик як дата надання (видачі) кредитних коштів, складу, кількості та порядку їх надання банком, а також стосовно очікуваного результату від отримання споживчого кредиту та його сукупної вартості; суд виходив з того, що ПАТ «УкрСиббанк» вів нечесну підприємницьку діяльність, ввівши ОСОБА_1 в оману щодо таких основних характеристик кредиту, як валюта та загальна вартість кредиту, дата та порядок його надання і умови повернення споживачем.

Рішенням Одеського апеляційного суду від 28 травня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором споживчого кредиту від 24 жовтня 2006 року № 0 у розмірі 792 046,94 грн, з яких: кредитна заборгованість 646 103,14 грн, заборгованість по процентам 129 894,88 грн; пеня за прострочення виконання зобов`язань з повернення кредиту 5 612,10 грн; пеня за прострочення виконання зобов`язань по сплаті процентів 10 433,82 грн; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання недійсними договору споживчого кредиту, договору поруки, іпотечного договору відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, щосуд першої інстанції вирішуючи вимоги зустрічного позову вийшов за межі позовних вимог, оскільки зустрічний позов заявлений, як дострокове розірвання договору споживчого кредиту, іпотечного договору та договору страхування, в той час, як фактично заявлені вимоги про визнання недійсними договору споживчого кредиту, договору поруки, іпотечного договору. Таким чином, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених вимог про визнання договорів недійсними та фактично розірвав договори в тому числі розірвав договір страхування, щодо якого вимог взагалі не заявлялося. Також суд апеляційної інстанції виходив з того, що сплачуючи протягом тривалого часу (більше 6 років) періодичні платежі згідно з умовами договору від 24 жовтня 2006 року у швейцарських франках, а після укладення додаткової угоди № 3 від 28 листопада 2011 року у гривні, позивач таким чином погоджувався з умовами кредитного договору та умовами додаткової угоди № 3, не порушував питання про визнання їх недійсними через ненадання кредитором своєчасної та достовірної інформації про послугу, отже його волевиявлення, як учасника правочину, було вільним і відповідало внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2019 року ОСОБА_1 , не погодившись з постановою апеляційного суду, подав касаційну скаргу до Верховного Суду, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати постанову апеляційного суду та передати справу до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2019 року справу № 501/3325/14-ц призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на ряд порушень законодавства, зокрема, що позовна заява банку складена та подана представником без підтвердження копії довіреності оригіналом; позов та апеляційна скарга подані неналежним позивачем, оскільки назва банку неодноразово змінювалася: АКІБ «УкрСибанк», ПАТ «УкрСибанк», АТ «УкрСиббанк», однак банк не надав документів щодо правонаступництва; посилається на відсутність ліцензії в період з 2009 року до 2011 року, внаслідок чого банк безпідставно стягував кошти у цей період; ОСОБА_1 вказує на безпідставне нарахування та стягнення відсотків і пені після направлення відповідачам вимоги про дострокове стягнення коштів; боржник зазначає, що апеляційний суд безпідставно задовольнив позов банку і апеляційну скаргу без надання ним первинних фінансових документів; позичальник зазначає, що порука за кредитним договором є припиненою, оскільки банк пред`явив вимогу до поручителя після спливу 6 місяців від дня коли боржник припинив виконувати зобов`язання за кредитним договором.

Короткий зміст вимог відзиву на касаційну скаргу

У вересні 2019 року АТ «УкрСиббанк» подало відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а постанову апеляційного суду залишити без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що 24 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 та додаткові угоди до нього.

Відповідно до пункту 1.1. кредитного договору № 0 АКІБ «УкрСиббанк» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у іноземній валюті у сумі 100 900,00 швейцарських франків, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит і сплатити проценти за його використання 7,99 % річних та наступним порядком погашення суми: шляхом внесення платежів щомісяця строком до 24 жовтня 2027 року. У пункті 1.1 зазначено, що вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 402 279,12 грн за курсом НБУ на день укладення договору. Цільове призначення кредиту - придбання нерухомості.

Відповідно до пункту 1.5 кредитного договору кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_4 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

У забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту, 24 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 52459, згідно з яким ОСОБА_2 поручилась перед кредитором відповідати за виконання позичальником всіх зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 0.

У забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту, 24 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір № 1501/0908/71-194/-Z-1, згідно з яким позивач передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

Для зберігання грошей та для здійснення розрахунково-касового обслуговування на ім`я ОСОБА_1 у відділенні № 908 ПАТ (АКІБ) «УкрСиббанк» у м. Одесі 23 жовтня 2006 року відкрито поточні рахунки: № НОМЕР_4 - у гривні за договором банківського від 23 жовтня 2006 року рахунку № 41/42/43 та № НОМЕР_4 - у доларах США за договором банківського рахунку від 23 жовтня 2006 року № 42/42/43, № НОМЕР_4 - у швейцарських франках за договором банківського рахунку від 23 жовтня 2006 року № 41/42/43.

28 вересня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № З до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 24 жовтня 2006 року (далі - додаткова угода № 3) щодо збільшення кредиту та видачу нових траншів. Умовами додаткової угоди передбачено, що в дату укладення цієї додаткової угоди позичальнику надається транш в національній валюті в розмірі 696 639,98 грн у межах ліміту кредитної лінії. Ліміт кредитної лінії, встановлений у цій додатковій угоді, включає в себе суму кредиту, виданого позичальнику за договором до підписання цієї додаткової угоди. Ліміт кредитної лінії зменшується до розміру фактичної заборгованості за договором, з дати підписання позичальником дострокового повного або часткового погашення кредитної заборгованості згідно договору або в терміни передбачені пунктом 4.2. цієї додаткової угоди, при цьому подальше збільшення ліміту кредитної лінії та видача нових траншів не допускається. Базовою валютою,тобто валютою, в яку перераховуються суми наданих та/або запитаних до отримання кредитів (траншів) і різних валютах договору для розрахунку ліміту кредитної лінії та заборгованості позичальника, є гривня.Сторони домовилися, щодо зміни валюти строкової суми основного боргу за цим договором.

28 вересня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки від 24 жовтня 2006 року № 52459 у якій зазначено, що у зв`язку із укладенням між кредитором та ОСОБА_1 додаткової угоди № 3 сторони домовились, що поручитель дає свою згоду на зміну основного зобов`язання за кредитним договором, що забезпечується договором, а саме: 1) сума кредитного договору становить 1 393 279,96 грн, сума траншу отриманого в гривнях 696 639,98 грн; 2) за користування кредитними коштами у встановлені кредитним договором строки встановлюється процентна ставка у розмірі: з 28 вересня 2011 року - 7,99 % річних, з 28 вересня 2012 року - 11,99 % річних, якщо інша процентна ставка не буде встановлена згідно умов кредитного договору.

Згідно з квитанціями, в період з 07 листопада 2006 року по 24 листопада 2012 року на поточні рахунки № НОМЕР_5 та рахунок № НОМЕР_6 , ОСОБА_1 загалом сплачено за кредитним договором грошові кошти у сумі 511 521,52 грн.

30 квітня 2014 року ПАТ (АКІБ) «УкрСиббанк» направив позичальнику ОСОБА_1 та поручителю ОСОБА_2 вимоги про дострокове повернення кредиту та сплати процентів за договором про надання споживчого кредиту від 24 жовтня 2006 року № 0 та додатковою угодою від 28 вересня 2011 року, зазначивши, що у разі непогашення простроченої заборгованості банк вимагає виконання усіх зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі в розмірі 754 414,78 грн, яка складається з кредитної заборгованості у розмірі 646 106,14 грн та заборгованості по простроченим процентам у розмірі 108 308,64 грн.

Відповідно до висновку судової-економічної експертизи від 15 вересня 2016 року № 70-09/16 ТОВ «Бюро економіко-правових експертиз» м. Києва: дотримання вимог до договорів споживчих кредитів за Договором про надання споживчого кредиту від 24 жовтня 2006 року № 0 документально не підтверджується; підтвердити документально видачу кредитних коштів за кредитним договором від 24 жовтня 2006 року № 0 в іноземній валюті (швейцарський франк) не видається за можливе; визначити чи відповідають по суті та змісту операції банку з видачі коштів за кредитним договором від 24 жовтня 2006 року № 0 не видається за можливе; підтвердити документально та нормативно чи є достовірними та правильними відображення на відповідних рахунках та суб-рахунках бухгалтерського обліку банку операцій за кредитним договором від 24 жовтня 2006 року № 0 не видається за можливе; у зв`язку з незазначенням на представлених на дослідження документах інформації про вид платежу, встановити вид платежу за представленими окремими документами не виявляється за можливе; дані бухгалтерського обліку, зазначені у документах на внесення готівки позичальником як погашення заборгованості за кредитним договором від 24 жовтня 2006 року № 0 документально та нормативно не підтверджується; визначена заборгованість за кредитним договором від 24 жовтня 2006 року № 0 документально та нормативно не підтверджується; за несплаченими в межах дії кредитного договору від 24 жовтня 2006 року сумами 63 252,64 грн, в тому числі заборгованості за кредитом 14 437,88 грн.; за процентами за користування кредитом 32 768,84 грн, за пенею по тілу кредиту 5 612,10 грн та за пенею за процентами 10 433,82 грн строк позовної давності сплив.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання мають виконуватись у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

У частині першій статті 612 ЦК Українипередбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК Українидо відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України (Позика).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК Українипозичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК Україниякщо договором позики встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Апеляційним судом установлено факт укладення кредитного договору між сторонами та погашення боржником кредиту протягом більше 6 років.

Доводи касаційної скарги щодо подання позовної заяви банку без підтвердження копії довіреності оригіналом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки в матеріалах справи знаходиться завірена копія довіреності з якої вбачається, що ПАТ «УкрСиббанк» уповноважує ОСОБА_3 представляти інтереси банку в судах України (т.1 а. с. 31).

Відповідно до підпункту 11 пункту 16-1 Розділу 15 «Перехідні положення» Конституції України представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 01 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 01 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 01 січня 2019 року.

Отже, на час звернення банку до суду у 2014 році закон не вимагав від представника наявності статусу адвоката.

Також, у касаційній скарзі, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального і процесуального права ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду повністю, в тому числі в частині вирішення зустрічних позовних вимог.

Слід зазначити, що факт виконання банком своїх зобов`язань перед позичальником за кредитним договором у повному обсязі підтверджується належними доказами і позивач виконував зобов`язання погашення кредиту протягом більше шести років, сплативши за цей час загалом 78 періодичних щомісячних платежів, і заявив про порушення банком його прав як споживача та про введення його банком в оману щодо умов договору, подавши до суду з цих підстав відповідний позов у травні 2015 року - вже після того, як банк подав до суду позов про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Апеляційний суд установив, що в укладеному сторонами договорі кредиту доступно та зрозуміло передбачено: суму кредитування (100 900,00 швейцарських франків), а після укладення додаткової угоди та зміни валюти строкової суми основного боргу - 696 639,98 грн; строк кредитування (до 24 жовтня 2027 року), розмір і строки здійснення щомісячних платежів з повернення тіла кредиту і сплати відсотків у відповідності до узгодженого сторонами графіку, тобто позичальнику банком була надана повна інформація про умови надання кредиту, його вартості та інших супутніх послуг і тарифах до них. При цьому за умови дотримання позичальником усіх положень кредитного договору, ануїтетні (фіксовані) платежі є незмінними. Інформація про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, процентної ставки, порядок, механізм та базу її нарахування, вартість супутніх послуг зазначено безпосередньо у кредитному договорі від 24 жовтня 2006 року.

Відповідно до частини другої статті 18 цього Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Слід зазначити, що у пункті 9.13 договору про надання споживчого кредиту від 24 жовтня 2006 року позичальник засвідчив, що підписанням цього договору підтверджує, що перед укладенням кредитного договору ним отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, пункту 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього.

Верховний Суд погоджується в цій частині з висновками апеляційного суду, що твердження ОСОБА_1 про недотримання при укладенні указаного договору істотних умов договору щодо надання йому, як позичальнику повної інформації про умови кредиту, не узгоджуються з матеріалами справи, не спростовані належними та достатніми доказами у справі. Оскільки немає підстав для визнання кредитного договору недійсним, то відповідно відсутні підстави і для задоволення вимог, які є похідними від задоволення основної вимоги, зокрема, договору поруки та іпотечного договору.

Таким чином, постанова апеляційного суду у частині вирішення зустрічних позовних вимог підлягає залишенню без змін.

Посилання у касаційній скарзі на припинення поруки з тих підстав, що банк пред`явив вимогу до поручителя після спливу 6 місяців від дня коли боржник припинив виконувати зобов`язання за кредитним договором судом відхиляються з таких підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

У зв`язку з невиконанням відповідачами вимог банку він пред`явив позов до суду про солідарне стягнення всієї заборгованості з відповідачів у червні 2014 року, не пропустивши шестимісячний строк вимоги до поручителя, оскільки з вимогою про дострокове погашення заборгованості банк звертався до позичальника і поручителя у квітні 2014 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи касаційної скарги щодо безпідставного нарахування та стягнення відсотків і пені після направлення відповідачам вимоги про дострокове стягнення коштів є необґрунтованими.

Відповідно до статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі закінчення строку кредитування або пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18).

У разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України строк повернення неохопленої попередніми періодами заборгованості за кредитним договором вважається таким, що настав, а право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України в момент, з яким у договорі пов`язана відповідна зміна строку.

З матеріалів справи вбачається, що банк змінив строк дії кредитного договору, пред`явивши вимоги від 25 квітня 2014 року (які було направлено позичальнику та поручителю 30 квітня 2014 року) до позичальника та поручителя у якій вимагав погасити прострочену заборгованість протягом 31 календарного дня з дати одержання цього повідомлення у розмірі 57 752,36 - прострочена заборгованість, 108 308,64 грн - прострочена заборгованість по процентам. У вказаній вимозі банк повідомив, що у разі непогашення простроченої заборгованості, банк вимагає виконання усіх зобов`язань по поверненню суми кредиту в повному обсязі та нарахованих процентів, що разом становить 754 414,78 грн, з яких 646 106,14 грн - це кредитна заборгованість, у тому числі прострочена заборгованість - 57 752,36 та 108 308,64 грн - заборгованість по простроченим процентам.

Відповідно до пункту 11.1 договору про надання споживчого кредиту термін повернення кредиту вважається таким, що настав, на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, якщо поточна заборгованість не буде погашена.

Відповідна вимога направлена банком відповідачам 30 квітня 2014 року з зазначенням заборгованості за тілом кредиту та відсотками станом на 14 квітня 2014 року. Така вимога не містила вимоги щодо сплати пені.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості за відсотками вона нарахована по 30 травня 2014 року, тобто до зміни строку повернення кредиту.

Відповідно до розрахунку пені, наданого банком, вона нарахована за період з 02 червня 2013 року по 02 червня 2014 року, тобто до зміни строку повернення кредиту.

Отже, звертаючись із позовом банк просив стягнути солідарно із відповідачів заборгованість за кредитним договором станом на 02 червня 2014 року, у розмірі 792 046,94 грн, яка складається із: кредитної заборгованості - 646 106,14 грн, заборгованості по процентам - 129 894,88 грн, пені за прострочення сплати за кредитом - 5 612,10 грн, пені за прострочення сплати процентів - 10 433,82 грн. Зазначені суми включали сум процентів, донараховані до моменту зміни строку повернення кредиту, а також суми пені за один рік до моменту зміни цього строку.

Інші доводи касаційна скарга щодо неправильності нарахованої заборгованості є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 не спростував належними та допустимими доказами розрахунки банку щодо наявної заборгованості за кредитним договором.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що в справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені апеляційним судом повно, правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, касаційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає залишенню без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 28 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов

Судді: В. С. Жданова

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук