Справа № 179/870/15-ц
Провадження № 2/175/1353/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2020 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Іщенко Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та моральної шкоди , -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2018 року з Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області до Дніпропетровського районного суду надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та моральної шкоди для розгляду за підсудністю. В липні 2019 року ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги та просив суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь 2836979,179 грн. боргу, з урахуванням пені та 5000 грн. моральної шкоди.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його адвокат Васюхін Є.В. уточнені позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі.

Адвокат відповідача за договором про надання правової допомоги Стрельнікова-Ляшко А.В. позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні.

Вислухавши пояснення сторін, повно та всебічно вивчивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 серпня 2013 року ОСОБА_4 взяв в борг в ОСОБА_1 товар на суму 89441 доларів США та зобов`язався повернути грошові кошти до 31 грудня 2013 року, у випадку несплати грошових коштів зобов`язався сплатити проценти (штрафні санкції) в розмірі 3% річних за місяць, про що надав ОСОБА_1 власноручно написану розписку (а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, після смерті якого 08 грудня 2017 року приватним нотаріусом Магдалинівського районного нотаріального округу Солодовник Вікторією Володимирівною була відкрита спадкова справа №147/2017. З заявою про прийняття спадщини після смерті батька, 08 грудня 2017 року звернувся його син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (заява №454 від 08 грудня 2017 року). Матір спадкодавця ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (заява №456 від 08 грудня 2017 року), батько ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (заява №456 від 08 грудня 2017 року) та дружина померлого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (заява №457 від 08 грудня 2017 року), подали до приватного нотаріуса заяви про відмову від спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 . Окрім цього, 01 червня 2018 року за вх.303/02-14 до приватного нотаріуса надійшла претензія від імені ОСОБА_1 про визнання його стороною спадкової справи як кредитора і з урахуванням його боргових вимог прийняття міри для охорони спадкового майна та заборони будь-якого відчудження на користь інших осіб на рухоме та не рухоме майно (а.с.101-103).

Згідно з ст. 608 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

За приписами ст. 1216, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені ст. 608 цього Кодексу.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов`язанням.

Згідно з ч. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених ч.ч. 2-4 ст. 1273 цього Кодексу. Порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців і порядок їх задоволення регулюються нормами ст.ст.1281, 1282 ЦК України.

У зв`язку зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст. 1281, 1282 ЦК України щодо строків пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора.

Відповідно до ст. 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною другою та третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

За положеннями ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

А тому, виходячи із наведеного, при вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора, судом підлягає встановленню, яке саме майно спадкоємець отримав у спадщину та яка його вартість (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду №755/7730/16-ц від 20.02.2019 року).

У п. 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року роз`яснено, що з урахуванням положення ст. 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише: у разі прийняття майна у спадщину; у межах вартості успадкованого майна; у розмірі, який виник за життя спадкодавця. При вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

ОСОБА_1 направив приватному нотаріусу Магдалинівського районного нотаріального округу Солодовник В.В. претензію від 01 червня 2018 року, в якій він просить повідомити спадкоємця ОСОБА_2 про вимогу повернути йому борг батька ОСОБА_4 . Відповідно до листа приватного нотаріуса Магдалинівського районного нотаріального округу Солодовник В.В. №634/02-14 від 02 серпня 2018 року спадкоємцю ОСОБА_2 станом на 02 серпня 2018 року свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а.с.118).

Згідно з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними, зокрема, в постановах Суду від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, досліджуючи боргові розписки, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів (постанови Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13, від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967цс15). Підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг, тобто в розписці повинно бути обов`язково зазначено про те, що сторона отримала саме таку суму коштів, яку зазначено в розписці, про що повинно бути поставлено особистий підпис та розшифровка повного прізвища, ім`я та по батькові.

Відповідно розписки від імені ОСОБА_4 , останній взяв в борг у ОСОБА_1 товар на суму 89441 доларів США, тобто не грошові кошти а товар на певну суму. Таким чином, суд приходить до висновку, що вищевказана розписка не містить даних про отримання ОСОБА_4 в борг від ОСОБА_1 грошових коштів, не містить даних про укладення та умови договору позики, отже, тому не є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Зазначене узгоджується з Постановою Верховного Суду України від 11.11.2015 року №6-1967цс15.

За таких обставин, на думку суду, зазначена розписка не є підтвердженням укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 договору позики як реальної односторонньої оплатної угоди на зазначених позивачем умовах. А тому суд приходить до висновку про недоведеність існування між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 правовідносин за договором позики.

Згідно з положеннями ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. ст. 76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) №303-A, п.29).

За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин.

Таким чином, розглянувши справу в межах визначеного позивачем предмету спору, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову,не знайшли підтвердження в ході судового розгляду, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу не підлягають задоволенню. А враховуючи, що позовні вимоги про стягнення пені є похідними від зазначених позовних вимог, то, відповідно, і в їх задоволенні слід відмовити.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, яку він оцінив в 5000 грн.

Згідно ст.ст. 23, 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала в зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними відшкодовується особою, яка її завдала.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуми Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві повинно бути зазначено у чому полягає моральна шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та яким доказами це підтверджується.

Будь-яких доказів вини ОСОБА_2 , протиправної поведінки відповідача в завданні позивачу моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку з діями відповідача, позивач до суду не надав, а тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

У зв`язку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідачів і підлягають покладенню на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1256, 1268, 1282-1297 ЦК України, ст. 4, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 82, 141, 206, 264, 265, 280 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та моральної шкоди , - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача .

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Озерянська Ж.М.

Повний текст рішення суду виготовлено 20 березня 2020 року.