ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1061/20 Справа № 203/633/19 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.,

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2019 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 05 лютого 1994 року відділом запису актів громадянського стану Індустріального району міста Дніпропетровська (актовий запис 81), розірвано.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі №203/633/19 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 відмовити повністю.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 05.02.1994 року уклали шлюб, який зареєстровано відділом запису актів громадянського стану Індустріального району м. Дніпропетровська, актовий запис № 81 (а.с.8).

Від шлюбу сторони малолітніх, неповнолітніх дітей не мають (а.с. 9).

З січня 2018 року сторони не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних відносин.

ОСОБА_2 зберігати сім`ю не бажає, вважає, що сім`я розпалася остаточно, і її збереження неможливе.

Спору щодо поділу спільно нажитого майна між сторонами не існує.

Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з вимогами ст. 112 СК України, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення.

Відповідно до вимог ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу відновити своє дошлюбне прізвище.

Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта про те, що оскільки дану справу було розглянуто в заочному розгляду та її представник і вона не змогла надати в судове засідання свої доводи та заперечення проти розірвання шлюбу, а тому не мала змоги реалізувати своє процесуальне право, щодо надання доказів та надання пояснень в судовому засіданні, колегія суддів ставиться критично, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідач та його представник були належним чином повідомленні про розгляд справи.

Також, матеріали справи не містять причини неможливості явки відповідача у судове засідання, й такі докази не були надані і до апеляційної скарги.

Твердження апелянта, що вона має намір примиритися із позивачем та покладає надії на збереження сім`ї, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки аргументи відповідача про можливість збереження сім`ї є необґрунтованими та недоведеними, а надання строку для примирення сторін є правом, а не обов`язком суду.

Разом з тим, у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 зазначив, що примирення з відповідачем не можливе у жодному разі.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції невірно було встановлено, що сторони не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних відносин від січня 2018 року, оскільки відповідач з чоловіком не проживає разом з лютого 2017 року, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки доказів апелянт щодо цих доводів суду не надала.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича