Постанова

Іменем України

04 березня 2020 року

м. Київ

справа № 352/1263/17

провадження №61-17383св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Черніївська сільська рада Тисменицького району Івано-Франківської області, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Фединяка В. Д., Бойчука І. В., Девляшевського В. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Черніївської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, ОСОБА_2 про визнання права на приватизацію земельної ділянки без підпису суміжного землекористувача.

Позов мотивовано тим, що будинок АДРЕСА_1 належить їй на праві приватної власності на підставі договору дарування від 28 червня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Магас О. Є.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації нею зареєстровано будинок 17 липня 2007 року у Реєстрі прав власності на нерухоме майно. 10 жовтня 2016 року вона звернулась до ТзОВ «Прикарпатський інформаційно-кадастровий центр» із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,15 га, по АДРЕСА_1 , яка перебуває у її користуванні. Така технічна документація виготовлена, однак суміжний землекористувач - ОСОБА_2 відмовилася підписати акт приймання-передачі межових знаків на зберігання, тобто відмовилася погодити межі суміжних присадибних земельних ділянок сторін. У зв`язку з цим позивач звернулась до Черніївської сільської ради із заявою в якій просила передати питання погодження меж її присадибної земельної ділянки площею 0,15 га на розгляд узгоджувальної комісії сільської ради. Було встановлено, що суміжній земельній ділянці, землекористувачем якої є ОСОБА_2 , кадастровий номер не присвоєно, огорожа на межі з її земельною ділянкою відсутня, площа належної їй земельної ділянки згідно із земельно-шнуровою книгою становить 0,17 га, зауважень до технічної документації із землеустрою немає. Однак згідно з актом погодження меж земельних ділянок від 23 червня 2017 року № 79 узгоджувальна комісія відмовила позивачу у погодженні технічної документації без підпису ОСОБА_2 , та рекомендувала вирішити це питання у суді.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 росила визнати за нею право на приватизацію належної їй земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,15 га, по АДРЕСА_1 та вважати погодженими межі вказаної земельної ділянки без підпису суміжного землекористувача ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно з договором дарування від 28 червня 2007 року остання є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 82,2 кв. м, та господарських будівель, за цією ж адресою, загальною площею 43,4 кв. м (два сараї та вбиральня). Відповідно до наявного у технічній документації кадастрового плану присадибної ділянки позивача на земельній ділянці розташовані житловий будинок площею 179 кв. м та господарський будинок площею 73 кв. м. Належного правовстановлюючого документа на вказане нерухоме майно позивач не має.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2019 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право на приватизацію належної їй на праві користування земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,15 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без погодження межі зазначеної земельної із суміжним землекористувачем ОСОБА_2 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що непогодження меж земельної ділянки із власником та землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Ненадання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2019 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У жовтні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до Черніївської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, ОСОБА_2 про визнання права на приватизацію земельної ділянки призначено до судового розгляду у складі колегії з п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до розробленої на замовлення ОСОБА_1 технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема кадастрового плану, що є складовою вказаної документації, на земельній ділянці, яку бажає приватизувати позивач, розміщений житловий будинок площею 179 кв. м та господарська будівля площею 73 кв. м. Правовстановлюючих документів на вказану нерухомість, у позивача немає. Приватизація позивачем земельної ділянки у межах, визначених поданою нею технічною документацією, порушує право відповідача на користування виділеною відповідачу земельною ділянкою та її приватизацію.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржувана судова постанова є законною і обґрунтованою, суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками сусідніх будинковолодінь по АДРЕСА_1 та користувачами суміжних присадибних земельних ділянок.

ОСОБА_1 на підставі договору дарування житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями від 28 червня 2007 року належить будинковолодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17 липня 2007 року Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації (а.с. 32-34).

Відповідачу згідно з дублікатом свідоцтва про право власності від 24 грудня 2001 року, виданим Виконавчим комітетом Черніївської сільської ради Івано-Франківської області на підставі рішення Тисменицького райвиконкому від 23 березня 1988 року № 52 належить будинковолодіння АДРЕСА_1 . Право власності відповідача на вказане нерухоме майно зареєстровано Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 24 грудня 2001 року за реєстровим № 440 (а.с. 63).

Рішенням Черніївської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 19 жовтня 2007 року позивачу ОСОБА_1 надано дозвіл на складання технічної документації по земельно-кадастровій інвентаризації та виготовлення документів, що посвідчують право власності на присадибну земельну ділянку орієнтовною площею 0,15 га (а.с.89).

Рішенням Черніївської сільської ради від 26 червня 2017 року № 16-11/2017 затверджено акт погодження меж земельних ділянок від 23 червня 2017 року № 79 щодо площі приватизації земельної ділянки розміром 0,15 га призначеної для будівництва та обслуговування належного ОСОБА_1 житлового будинку і господарських споруд АДРЕСА_1 , із зазначенням про те, що зауважень до технічної документації на землю немає.

Разом з тим ОСОБА_1 відмовлено у погодженні технічної документації через відсутність підпису суміжного землекористувача ОСОБА_2 .

Внесено зміни у рішення Черніївської сільської ради Тисменицького району від 23 грудня 2014 року та надано дозвіл відповідачу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки орієнтовною площею 0,17 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 (а.с. 64).

Рішенням Черніївської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 16 жовтня 2015 року № 31-33/2015 внесено зміни у рішення Черніївської сільської ради від 23 грудня 2014 року та надано дозвіл відповідачу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки орієнтовною площею 0,17 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 (а.с. 64).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 116, 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

Частиною першою статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Відповідно до частини третьої статті 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці, яка є комплексом робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

Відповідно до пункту 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Захист земельних прав - це передбачені законом способи охорони цих прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Вирішуючи спір, апеляційний суд не в повній мірі врахував те, що непогодження відповідачем меж суміжної земельної ділянки, яке мотивоване наявністю земельного спору, є формою реалізації прав останнього, а сама по собі процедура погодження меж земельної ділянки є виключно допоміжною стадією у процесі її приватизації, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. Акт погодження меж земельної ділянки є складовою частиною технічної документації, на підставі якої орган місцевого самоврядування, реалізуючи власну компетенцію, приймає рішення про передачу громадянам безоплатно земельних ділянок у власність. При цьому кадастровою зйомкою є комплекс робіт, яку проводять юридичні та фізичні особи, які одержали в установленому порядку ліцензію на проведення геодезичних і картографічних робіт, а при їх проведенні суміжні землекористувачі погоджують межі земельних ділянок і вказані дії не впливають на правовий режим земельної ділянки і не є юридичним фактом, на підставі якого виникають, змінюються чи припиняються земельні правовідносини, оскільки в результаті кадастрових робіт створюється лише інформаційна база.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14 (провадження № 14-552цс18) та у справі № 350/67/15 (провадження № 14-652цс18) вказувала про те, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж, слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Таким чином, непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є саме по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність позивачів, якщо вони діяли добросовісно.

Визнавши за позивачем право на приватизацію земельної ділянки без підпису суміжного землекористувача, суд апеляційної інстанції не врахував, що вирішення питань, пов`язаних із передачею земельної ділянки у власність, належить до повноважень органу місцевого самоврядування, а чинне земельне законодавство не обмежує права на приватизацію земельної ділянки у зв`язку із відмовою суміжного землекористувача від підписання акта погодження меж земельних ділянок.

Відмова ОСОБА_2 від підписання акта погодження меж земельних ділянок не порушує прав ОСОБА_1 на отримання земельної ділянки у власність і не є перешкодою у проведенні передбачених законом дій, спрямованих на приватизацію земельної ділянки позивачем, у тому числі і для прийняття відповідних рішень органом місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК Українисуд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права та із дотриманням норм процесуального права, тому це рішення необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року скасувати.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2019 року залишити в силі з урахуванням мотивів викладених в мотивувальній частині постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк