Справа № 202/698/18
Провадження № 2/202/1063/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Нечепуренко А.Ю.,

представника відповідача - Савка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути із ОСОБА_1 заборгованість на свою користь за кредитним договором № б/н від 10.11.2011 року у розмірі 115 308 грн. 63 коп. та сплачений судовий збір по справі у розмірі 1 762 грн. 00 коп.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідно до Анкети-заяви № б/н від 10.11.2010 року відповідач ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8 000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Відповідач ухиляється від виконання зобов`язання, заборгованість не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ КБ «ПриватБанк», тому виникла необхідність звернутися до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2018 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2020 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2018 року скасовано і справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

28.02.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Вважає позовні вимоги позивача незаконними та необґрунтованими. Вказала, що вона дійсно була клієнтом ПриватБанку і дійсно отримувала пластикові картки. Однак те, що вона брала кредит не пам`ятає та заперечує. Вона ніколи не укладала кредитного договору з позивачем та жодного разу добровільно не сплачувала ніяких сум за цим кредитом. Вона має банківські картки АТ КБ «ПриватБанк» і позивач мав безперешкодний доступ до її фінансів і самостійно протиправно знімав її кошти з картки. Підтвердження її заперечень є відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів отримання нею кредиту, так позивачем не підтверджено отримання нею кредитної картки, докази отримання коштів. Звернула увагу суду на фантастичну суму відсотків, яку вимагає банк. Навіть якщо повірити їх розрахункам вони в більш ніж в 12 раз перевищують суму основного зобов`язання. Вказала, що навіть якщо позивач і надавав їй якісь кошти без кредитного договору, то вона їх давно повернула. Якщо ж все таки суд, дійде висновку, про те, що позивач зміг довести факт укладання кредитного договору то враховуючи що позивач вимагає задовольнити його вимоги за 7 років то просила суд застосувати строк позовної давності до заявлених вимог позивача.

Представник позивача в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Відповідно до заяви просив суд розглядати справу за відсутності представника Банку та задовольнити позовні вимоги позивача.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав наведених в відзиві на позов.

Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши письмові докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10.11.2011 року ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про отримання кредитної картки та приєднання до Умов і Правил Надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк».

В своїй анкеті-заяві про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами складає між нею і банком договір про надання банківських послуг. Із заяви відповідача вбачається, що вона ознайомилась та згодна з Умовами та правилами банківських послуг, Тарифами банку.

Як зазначає у своїй позовній заяві позивач, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору № б/н від 10.11.2011 року заборгованість за ним станом на 31.12.2017 року склала 115 308 грн. 63 коп., яка складається з наступного: 7 952 грн. 84 коп. - заборгованість за кредитом; 97 674 грн. 93 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 713 грн. 78 коп. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина); 5 467 грн. 08 коп. - штраф (процентна складова).

Аналізуючи спірні правовідносини, суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно ст. 1054 ЦК України, обов`язком Позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Однак, матеріали справи не містять підтвердження, що саме з цим Витягом з Тарифів та Витягом з Умов ознайомилась відповідач та погодилась з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що відповідач отримала на своє ім`я одну із карток перелічених в заяві-анкеті та інформації щодо розміру суми. Також те, що вказані документи взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Тож суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про процентну ставку за кредитом, сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року. В судовому засіданні встановлено, що в Анкеті заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не зазначено яка картка була отримана відповідачем та яка була визначена сума.

Щодо заяви відповідача та представника відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

За змістом норми початок перебігу позовної давності пов`язується не тільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року №6-116цс13, та постанові Верховного суду України по справі 6-31 цс15.

Виходячи із вищевикладеного, оскільки позивачем не доведено яка картка була отримана відповідачем та яка визначена сума, тому суд не застосовує строки позовної давності до позовних вимог позивача.

Відповідно до приписів ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 77,78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів.

Відповідно до правил статті 78 ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтями 81,82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи із вищевикладеного, та оцінюючи докази в їх сукупності,оскільки позивачем не надано належних доказів щодо видачі відповідачу однієї із карток перелічених в заяві-анкеті та отримання відповідачем кредиту відповідно до договору № б/н від 10.11.2011 року, тому суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача у зв`язку з недоведеністю та вимушений в позові відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись: ст. ст. 256, 257, 264, 267, 509, 526, 549, 611, 625, 629, 1054 ЦК України, ст. ст.4, 13, 19, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено 23 березня 2020 року.

Суддя Л.П. Слюсар