Провадження № 2/517/23/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2020 року смт. Захарівка

Фрунзівський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Тростенюка В.А.,

при секретареві Грабовій І.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Захарівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму основного боргу 11 000,00 долларів США, що за курсом НБУ на 12.08.2019 року (25.316561) дорівнює 278 482,17 грн., проценти за позикою, нараховані відповідно до облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами в сумі 5 466,84 доларів США, що за курсом НБУ на 12.08.2019 року (25,316561 грн.) дорівнює 5 466,84 х 25,316561=138 401, 46 грн., три проценти річних в сумі 990,55 долларів США, що за курсом НБУ на 12.08.2019 року (25,316561) дорівнює 25077,32 грн.

ОСОБА_1 в подальшому збільшував свої позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на користь позивача суму основного боргу 278 482,17 грн., проценти за позикою, нараховані відповідно до облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами в сумі 163 997, 33 грн., три проценти річних в сумі 29 651, 50 грн., втрати від інфляції в сумі 3 345, 62 грн. та судові витрати на сплату судового збору.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 09 червня 2016 року позивач передав відповідачу у позику грошові кошти в сумі 11 000,00 (одинадцять тисяч) доларів США. Фактичне отримання грошових коштів у позику підтверджується розпискою ОСОБА_2 , складеною в присутності двох інших осіб - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Зі змісту даної розписки від 09 червня 2016 року грошові кошти мали бути повернуті позивачу відповідачем в строк до 11 серпня 2016 року, проте відповідач не виконав свого обов`язку із повернення грошових коштів, тому позивач вимушений звернутися до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики.

Представником відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_5 подано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги не визнаються виходячи з наступного.

Видана відповідачем розписка зазначає отримання позики у доларах США та не передбачає сплату та розмір процентів за користування позиченими грошовими коштами в іноземній валюті.

Відповідачем сума боргу за вказаною розпискою була повернута, проте позивач відмовився написати відповідачу про це розписку, посилаючись на те, що отримані від відповідача кошти він зараховує тільки як сплату процентів.

Вказує про відсутність підстав для нарахування процентів за позикою, одержаною в іноземній валюті, а також для зарахування сплачених на погашення боргу грошових сум в рахунок погашення процентів за користування позиченими коштами.

Також просить застосувати до спірних правовідносин позовну давність та відмовити повністю у позові про стягнення боргу за договором позики.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якому з доводами та запереченнями, наведеними у відзиві на позовну заяву позивач не погоджується та вважає їх необгрунтованими, оскільки жодних доказів повернення ОСОБА_2 суми боргу ОСОБА_1 відповідачем не надано.

Оригінал розписки ОСОБА_2 знаходиться на руках у позивача, що підтверджує факт невиконання боржником свого зобов`язання.

Посилання відповідача на Постанову Великої палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/26-ц слід зауважити, що за змістом розписки ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 11 000 доларів США у гривневому еквіваленті, тому наведена у Постанові правова позиція не може застосовуватись до спірних правовідносин.

Також зазначив, що 11.08.2019 року день закінчення строку позовної давності, припав на неділю. Позовну заяву позивачем подано наступного робочого дня 12.08.2019 року, тому строк позовної давності не був пропущений.

Представником відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_5 подано до суду заперечення щодо відповіді на відзив, в якому вказав, що у розписці відповідача від 09.06.2016 року валютою позики зазначені лише долари США.

Зазначені позивачем обставини вимагають застосуванню правових позицій, за якими нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, можливе тільки у випадку коли предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні.

Позивач у судове засідання не з`явився, але попередньо надавши до суду заяву, в якій вимоги позовної заяви підтримав у повному обсязі, просить розглядати справу без його участі (а.с. 63).

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, надавши до суду заяву, в якій підтримали свої заперечення проти позовних вимог та просили відмовити у їх задоволені повністю, просять розглядати справу без їх участі (а.с. 94).

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає заявлені вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.

Судом встановлено, що згідно розписки від 09 червня 2016 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 11 000,00 (одинадцять тисяч) доларів США, які відповідач зобов`язувався повернути позивачу в строк до 11 серпня 2016 року. Дані грошові кошти відповідач отримав в присутності двох свідків - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 7)

ОСОБА_2 не виконав свого обов`язку і не повернув вищевказані грошові кошти у строк визначений в розписці, тому позивач був вимушений звернутися до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики.

Представником відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_5 подано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги не визнаються виходячи з наступного.

Видана відповідачем розписка зазначає отримання позики у доларах США та не передбачає сплату та розмір процентів за користування позиченими грошовими коштами в іноземній валюті.

Відповідачем сума боргу за вказаною розпискою була повернута, проте позивач відмовився написати відповідачу про це розписку, посилаючись на те, що отримані від відповідача кошти він зараховує тільки як сплату процентів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц містяться наступні правові позиції:

У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами) оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Вказує про відсутність підстав для нарахування процентів за позикою, одержаною в іноземній валюті, а також для зарахування сплачених на погашення боргу грошових сум в рахунок погашення процентів за користування позиченими коштами.

Також звертає увагу суду на пропуск позивачем встановленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, який сплив 11.08.2019 року, а позивач звернувся до суду з позовом після 12.08.2019 року і провадження у справ було відкрито 27 листопада 2019 року що за приписами частини 4 статті 267 ЦК України є пропуском строку позовної давності і підставою для відмови.

Тому, просить застосувати до спірних правовідносин позовну давність та відмовити повністю у позові про стягнення боргу за договором позики (а.с. 51-52).

Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якому з доводами та запереченнями, наведеними у відзиві на позовну заяву позивач не погоджується та вважає їх необгрунтованими, оскільки жодних доказів повернення ОСОБА_2 суми боргу ОСОБА_1 відповідачем не надано.

Згідно ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. Уразі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Оригінал розписки ОСОБА_2 знаходиться на руках у позивача, що підтверджує факт невиконання боржником свого зобов`язання.

Посилання відповідача на Постанову Великої палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/26-ц слід зауважити, що за змістом розписки ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 11 000 доларів США у гривневому еквіваленті, тому наведена у Постанові правова позиція не може застосовуватись до спірних правовідносин.

Згідно ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків встановлення статтями 253-254 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

11.08.2019 року день закінчення строку позовної давності, припав на неділю. Позовну заяву позивачем подано наступного робочого дня - 12.08.2019 року, тому вважає, що строк позовної давності не був пропущений (а.с. 67-68).

Суд, дослідивши матеріали справи встановив, що 12 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду міста Одеси. Згідно ухвали цього ж суду від 22 серпня 2019 року дану цивільну справу було передано до Фрунзівського районного суду Одеської області за підсудністю. 27 листопада 2019 року Фрунзівським районним судом Одеської області було відкрито провадження у справі.

Згідно ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків встановлення статтями 253-254 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Згідно ст. 255 ЦК України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв`язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

Враховуючи, що 11.08.2019 року день закінчення строку позовної давності, припав на неділю. Позовну заяву позивачем подано наступного робочого дня 12.08.2019 року, тому строк позовної давності не був пропущений і вимога представника відповідача щодо застосування до правовідносин позовної давності задоволенню не підлягає.

Позивачем ОСОБА_1 подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача суму основного боргу 278 482, 17 грн. проценти за позикою, нараховані відповідно до облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами в сумі 157 494, 66 грн., три проценти річних в сумі 28 762, 36 грн. та втрати від інфляції в сумі 2783,10 грн. та судові витрати (а.с. 56-58).

Представником відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_5 подано до суду відзив на заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якому зазначив, що збільшенні позовні вимоги не визнали, оскільки видана відповідачем розписка зазначає отримання позики у доларах США та не передбачає сплату та розмір процентів за користування позиченими грошовими коштами в іноземній валюті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц містяться правові позиції, за якими нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, можливе тільки у випадку коли предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні.

Як на підставу стягнення втрат від інфляції, позивач посилається на п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 340/385/17, за якою правомірним є нарахування на суму основної заборгованості індексу інфляції, коли позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на певну дату. Відтак, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції та таку заборгованість є правомірним.

Проте у даному випадку відсутні підтави для нарахування процентів за позикою 157 494, 66 грн., оскільки за змістом розписки вона була одержаною в іноземній валюті, а також для нарахування і стягнення втрат вд інфляції 2 783, 10 грн., так як у позовній заяві заявлені вимоги щодо стягнення заборгованості у валюті, а не в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на певну дату (а.с. 72).

Представником відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_5 подано до суду заперечення щодо відповіді на відзив, в якому вказав, що у розписці відповідача від 09.06.2016 року валютою позики зазначені лише долари США.

Зазначені позивачем обставини вимагають застосуванню правових позицій, за якими нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, можливе тільки у випадку коли предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні (а.с. 80).

03.03.2020 року позивач ОСОБА_1 подав до суду позовну заяву із збільшенням розміру позовних вимог станом на 27.02.2020 року посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, а саме на постанову від 27.11.2019 року по справі № 340/385/17 - нарахування на суму основної заборгованості індексу інфляції є правомірним, оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ. Відтак, з цієї дати валютною заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним та просить стягнути з відповідача на користь позивача суму основного боргу 278 482,17 грн., проценти за позикою, нараховані відповідно до облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами в сумі 163 997, 33 грн., три проценти річних в сумі 29 651, 50 грн. та втрати від інфляції в сумі 3 345, 62 грн. та судові витрати на сплату судового збору.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до положень ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з положеннями ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором ( ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що "відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання".

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки".

Окрім того, згідно положень ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Судом встановлено, що між сторонами існують зобов`язання за договором позики. В підтвердження укладення договору між сторонами є борговий документ, власноручно написаний відповідачем у формі розписки, яка посвідчує передачу позивачем відповідачу грошової суми в розмірі 11 000 доларів США до 11 серпня 2016 року(а.с.7), по закінченню терміну, зобов`язувався повернути їх в повній сумі.

Розписка знаходиться у позивача, та підтверджує наявність невиконаного боргового зобов`язання відповідача перед позивачем.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

З дослідженої в судовому засіданні розписки вбачається, що сторонами в письмовій формі зафіксовані істотні умови договору позики.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу в сумі 11 000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБ України станом на 12 серпня 2019 року становить 278 482, 17 грн., підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц містяться наступні правові позиції:

У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошов ікошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами) оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Зазначені обставини та судова практика вказує про відсутність підстав для нарахування процентів за позикою, одержаною в іноземній валюті, а також для зарахування сплачених на погашення боргу грошових сум в рахунок погашення процентів за користування позиченими коштами.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України наслідком порушення позичальником грошового зобов`язання за договором позики є застосування наслідків, передбачених ст. 625 ЦК України (стягнення боргу з врахуванням індексу інфляції та 3 % річних). Зобов`язання по сплаті пені за порушення договору позики передбачене для позичальника лише в разі, якщо предметом позики є речі, визначені родовими ознаками.

За встановлених обставин вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, з огляду на вказані положення закону вбачається, що у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому слід зазначити, що за змістом ст. 1 Закону України від 3 липня 1991року «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

З огляду на вищевикладене, вимоги позивача щодо стягнення інфляційних витрат задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Пунктом 27 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та, враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Згідно ч. 1, 2, ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме стягнення з відповідача на користь позивача основний борг у сумі 278 482 (двісті сімдесят вісім тисяч чотириста вісімдесят дві) грн. 17 коп. та судовий збір у розмірі 2784 (дві тисячі сімсот вісімдесят чотири) грн. 82 коп.

Керуючись статтями 12, 13, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 основний борг у сумі 278 482 (двісті сімдесят вісім тисяч чотириста вісімдесят дві) грн. 17 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 судовий збір у розмірі 2784 (дві тисячі сімсот вісімдесят чотири) грн. 82 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду через Фрунзівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 15 квітня 2020 року.

Суддя: