Номер справи 220/2874/19
Номер провадження № 2/220/166/20
23 березня 2020 року Великоновосілківський районний суд Донецької області в складі:
головуючої судді Фисун Л.С.
за участю секретаря Григораш В.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт. Велика Новосілка Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, -
Стислий виклад позиції позивача.
Відповідач своїм правом на надання відзиву на позов не скористався.
У судове засідання сторони не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату та час розгляду справи, від позивача надійшла заява, в якій вона просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує, проти заочного рішення не заперечує.
Процесуальні дії у справі.
Ухвалою суду від 29 листопада 2019 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строку для усунення недоліків.
Ухвалою суду від 17 грудня 2019 року за вказаною позовною заявою відкрито провадження у справі, в порядку спрощеного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 15 січня 2020 року.
На підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК України, 11.03.2020 Великоновосілківським районним судом Донецької області постановлено ухвалу про заочний розгляд даної цивільної справи, оскільки існує сукупність умов, передбачених нормами ч.1 ст. 280 ЦПК України.
На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 червня 1996 року по 06 серпня 2019 року. Шлюб розірвано рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 04 липня 2019 року. Рішення суду набрало законної сили 06 серпня 2019 року (а.с.100).
Від шлюбу сторони мають двох синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 , виданого 20 лютого 2002 року та серії НОМЕР_2 , виданого 21 листопада 1996 року (а.с. 15, 16).
На час розгляду справи обоє синів є повнолітніми.
Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 16 червня 2006 року ОСОБА_2 купив у ОСОБА_6 житловий будинок з надвірними побудовами в АДРЕСА_1 загальною площею 65,5 кв м, житловою площею 31,6 кв. м вартістю сорок тисяч сто сорок п`ять гривень (а.с.20).
Згідно копії договору оренди домоволодіння ОСОБА_7 надав ОСОБА_2 для тимчасового проживання житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 . Договір підписаний сторонами 01 травня 2015 року та 01 червня 2017 року (а.с. 17-19).
Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів.
Установлено, що сторони перебували в шлюбі з 22 червня 1996 року та припинили вести спільне господарство 01 травня 2015 року, про що свідчить договір оренди житла, укладений відповідачем.
Тобто, сторони фактично припинили подружні стосунки 01 травня 2015 року і з цього часу проживають окремо, спільне господарство не ведуть та не мають спільного бюджету.
Частиною 1статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.
Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.
Відповідно до п. 24 та п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Вирішуючи спір між колишнім подружжям про майно, суд встановлює: 1) обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства - ним є будинок та комплекс будівель та споруд; 2) з`ясовує джерело та час його придбання, - майно придбане в період наявних офіційно зареєстрованих шлюбних відносин. З урахуванням зазначеного, суд робить висновок, щодо належності спірного майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу.
Враховуючи вищенаведені положення закону, суд вважає, що домогосподарство, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності сторін, оскільки придбано під час спільного проживання сторін, за спільні кошти, а тому підлягає поділу між ними.
Що стосується земельної ділянки площею 0,0635 га, яка призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель споруд, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_3 від 30 вересня 2008 року суд зазначає наступне.
На час набуття права власності на вказану ділянку, а саме станом на 2008 рік стаття 57 Сімейного Кодексу України п. 5 не була доповнена.
Натомість відповідно до положень ст. ст. 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
За вказаних обставин, одержана у власність громадянином ОСОБА_2 під час шлюбу, а саме у серпні 2008 року земельна ділянка є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя.
Щодо поділу житлового будинку.
За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
У п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).
Однією з підстав для збільшення частки у спільному майні подружжя позивач зазначає зроблений нею капітальний ремонт будинку та надвірних споруд.
Натомість вказані вище норми законодавства не передбачають можливості збільшення частки одного з подружжя у майні на тій підставі, що одним подружжя понесені додаткові витрати на облаштування будинку для більш комфортного проживання.
Крім цього, позивач не надала докази на підтвердження необхідності проведення ремонту на вказану суму, а частина наданих товарних чеків та накладних на підтвердження суми витрат, які пов`язані з ремонтом, не містять даних про особу, яка їх придбала, а тому не є допустимими доказами по справі.
Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що така обставина як ремонт спірного будинку не може впливати на розмір частки при його поділі.
Щодо твердження позивача про те, що вона несе витрати, пов`язані з його утриманням, а саме сплачує земельний податок, сплачує комунальні послуги, суд зазначає, що житловим будинком після припинення спільного проживання сторін користується саме позивач і саме вона має нести витрати за комунальні послуги житлового будинку.
Щодо посилання позивача, як на підставу для збільшення її частки у спільному майні подружжя через заборгованість відповідача по аліментах суд зазначає наступне.
Із матеріалів справи слідує, що відповідач із 2016 року сплачував аліменти на користь позивача на утримання синів ОСОБА_8 та ОСОБА_5 . Із 2018 року з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 . Крім цього з відповідача на користь повнолітнього сина ОСОБА_8 стягуються аліменти на його утримання на період його навчання.
Крім цього, суд зазначає, що при наявності заборгованості по сплаті аліментів, відповідно до вимог чинного законодавства існують інші заходи щодо їх примусового стягнення та при злісному ухиленні від їх сплати боржник також маже бути притягнутий до кримінальної відповідальності за невиконання рішення суду в частині сплати аліментів на утримання дітей.
Судом не встановлені факти умисного матеріального незабезпечення сім`ї зі сторони ідповідача, приховування, знищення чи пошкодження спільного майна або його витрачання на шкоду інтересам сім`ї, які б давали суду підстави відступити від рівності часток подружжя.
За вказаних обставин, суд не вбачає підстав для відступлення від рівності часток.
За вказаних обставин, суд вважає за можливе позов задовольнити частково, визнавши за позивачем право власності на Ѕ частку спірного будинку.
Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15.
Крім того, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості необхідно враховувати, що аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Враховуючи позицію, висловлену у постанові КЦС Верховного Суду 25.02.2019 р. у справі № 199/2099/17, про те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, суд дійшов висновку про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки.
Висновки суду.
За вказаних обставин, враховуючи, що доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя не надано, а тому набутий позивачем та відповідачем в період шлюбу житловий будинок, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя підлягає поділу виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні.
Крім цього, у позивача у такій самій частці виникає право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.
Судові витрати.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 384,2 грн., пропорційно до задоволених вимог.
Керуючись ст.ст. 12,13,81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 , в порядку поділу майна подружжя, право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 .
В інший частині позовних вимог- відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду через Великоновосілківський районний суд Донецької області шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

Суддя: Л.С. Фисун