Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 756/16254/16-ц
Номер провадження 22-ц/824/3544/2020
Головуючий у суді першої інстанції О.М. Луценко
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
11 березня 2020 року місто Київ

Номер справи 756/16254/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Головне управління ДПС у м.Києві

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Луценка О.М., в приміщенні Оболонського районного суду міста Києва, повне рішення складено 29 листопада 2019 року, суд -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 в грудні 2016 року звернулась до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м.Києві, ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Відділ державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м.Києві, Солом`янське УП ГУНП у м.Києві, про зняття арешту з майна.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вироком Апеляційного суду міста Києва від 09 липня 2014 року було скасовано виправдовувальний вирок Оболонського районного суду міста Києва від 19 лютого 2014 року та винесено новий, яким відповідача ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.1 ст.357 КК України, з призначенням остаточного покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі з конфіскацією майна, що належить йому на праві приватної власності. 15.09.2015 позивачу стало відомо про те, що на виконанні у Відділі державної виконавчої служби Оболонського РУЮ у м.Києві перебуває виконавчий лист, виданий 28.07.2014 Оболонським районним судом м.Києва на примусове виконання вищевказаного судового рішення про конфіскацію майна. На підставі постанови державного виконавця від 28.07.2015 було накладено арешт та оголошена заборона на відчуження всього майна ОСОБА_2 , а саме: гаража № НОМЕР_1 , машиномісце у підземному паркінгу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 , машиномісце у підземному паркінгу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; та гаража № НОМЕР_2 , машиномісце у підземному паркінгу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, з інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.12.2016 позивачу стало відомо, що окрім зазначеної вище постанови державного виконавця від 28.07.2015 за №48283590 на вказане нерухоме майно також було накладено арешт на підставі постанов слідчого в ОВС СВ УСБ України в Київській області Глущенка В.І. від 04.10.2010 та від 21.10.2011 у кримінальній справі №173, та постанови про накладення арешту на майно від 19.11.2012 по кримінальній справі №05-25600.

Оскільки, ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 02 березня 2016 року між нею та ОСОБА_2 було затверджено мирову угоду, згідно якої останній визнав за нею, як дружиною, право особистої власності на вищезазначене нерухоме майно, вона як його власник цього майна вважає, що накладені державним виконавцем та слідчим арешти обмежують її право на відповідне володіння та користування таким майном, у зв`язку із чим змушена була звернутись до суду із даним позовом.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення суд першої інстанції мотивоване тим, що позивачем в ході розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що нею у встановленому законом порядку набуто право власності на спірне нерухоме майно. При цьому, з урахуванням тієї обставини, що арешт на зазначене нерухоме майно було накладено державним виконавцем в ході виконання судового рішення про конфіскацію майна, та враховуючи те, що за встановленим Законом України «Про виконавче провадження» спеціальним порядком зняття арешту накладеного на майно у незавершеному виконавчому провадженні, суд вважав заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги необґрунтованими. Одночасно суд першої інстанції у своєму рішенні вказав на те, що порушені позивачем вимоги про скасування арешту з гаражів, накладеного на підставі постанови слідчого не можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства з тих підстав, що вирішення питання щодо його зняття чи оскарження дій слідчого у кримінальному проваджені здійснюється за правилами КПК України.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач в особі свого представника - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору.

Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до того, що суд першої інстанції при вирішенні спору не врахував, що позивач набула право власності на спірне нерухоме майно на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка набрала законної сили та в силу приписів ст.18 ЦПК України є обов`язковою для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ тощо. Сама відсутність державної реєстрації права власності на спірні гаражі не свідчить про відсутність виникнення і наявності у позивача її права власності на такі об`єкти нерухомості, а лише обмежує її право на відповідне розпорядження таким майном і ніяким чином не може стосуватися обмеження її прав у його володінні та користуванні. Відтак, позивач вважає, що рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні її позовних вимог про зняття арешту зі спірного майна, накладеного на підставі постанови ВДВС Оболонського РУЮ у м.Києві про арешт майна боржника від 28.07.2015 за №48283590 та постанови про накладення арешту на майно від 19.11.2012 у кримінальній справі №05-25600 підлягає скасуванню.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - ОСОБА_3 підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд про її задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у ній.

Представник відповідача Головного управління ДПС у м.Києві, яке в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції було залучено до участі у справі в якості правонаступника відповідача ГУ ДФС у м.Києві, у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги позивача заперечував та просив суд відмовити у її задоволенні, а оскаржуване рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Відповідач ОСОБА_2 та представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, будучи належним чином повідомленими про час та дату розгляду справи, за викликом до суду апеляційної інстанції не з`явились. Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористались. Будь-яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від останніх не надходило.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності нез`явившихся відповідача та представників третіх осіб з урахуванням вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.

У відповідності до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено ч.ч.1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вбачається, що рішення суду першої інстанції позивачем фактично оскаржується в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про зняття арешту з гаражів, накладеного на підставі постанови ВДВС Оболонського РУЮ у м.Києві про арешт боржника від 28.07.2015, серія та номер 48283590, та постанови про накладення арешту на майно від 19.11.2012 по кримінальній справі №05-25600. За таких, обставин, судом апеляційної інстанції рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про скасування арешту з спірного нерухомого майна, що накладене постановами слідчого в ОВ СС ВУСБ України в Київській області від 04.10.2010 та від 21.10.2011 по кримінальній справі №173 не переглядається, оскільки позивачем не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судові засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії виконавчого листа, виданого Оболонським районним судом міста Києва №1-кп/756/8/14 від 09.07.2014 по справі за обвинуваченням ОСОБА_2 , 1980 року народження, за ч.1 ст.357, ч.4 ст.190 КК України, суд вирішив конфіскувати майно, що належить на праві приватної власності останньому (а.с.8).

28.07.2015 постановою старшого державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Васильєва С.В. відкрито виконавче провадження ВП №48283590 на підставі виконавчого листа №1-кп/756/8/14, виданого Оболонським районним судом м.Києва від 28.07.2014 про конфіскацію майна, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (а.с. 9).

Відповідно до копії постанови старшого державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Васильєва С.В. ВП №48283590 від 28.07.2015 було накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 (а.с.10).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, постановою старшого слідчого в ОВС СУ ГУ МВС України в м.Києві Полуніна В.Ю. від 19.11.2012 у кримінальній справі №05-25600 накладено арешт на все майно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Одеси, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_3 , де б воно не знаходилось та в чому б воно не виражалось (а.с. 11).

Згідно наданої суду першої інстанції інформаційної довідки від 07.12.2016 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , останньому на праві приватної власності належить, зокрема, гараж № НОМЕР_4 , машиномісце у напівпідземному паркінгу загальною площею 20,30 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; гараж № НОМЕР_2 , машиномісце у напівпідземному паркінгу загальною площею 18,2 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; гараж № НОМЕР_1 , машиномісце у напівпідземному паркінгу загальною площею 21,7 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12-18).

Відповідно до наявної у довідці інформації, станом на момент її формування, на вищезазначене майно було накладено арешт із забороною його відчуження на підставі постанов слідчого в ОВС СВ Управління СБУ в Київській області від 04.10.2010 та від 21.10.2011 у кримінальній справі №173, постанови слідчого управління ГУ МВС України від 19.11.2012 у кримінальній справі №05-25600, порушеної 30.12.2011 за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

Відповідно до ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 02 березня 2016 року, постановленої у справі №756/14476/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, судом було затверджено мирову угоду між сторонами на наступниї умовах:

1. Відповідач ОСОБА_2 (і.к. НОМЕР_3 ) визнає за позивачем ОСОБА_1 (і.к. НОМЕР_5 ), право особистої власності на наступне майно:

гараж № НОМЕР_4 , машино-місце у напівпідземному паркінгу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

гараж № НОМЕР_2 , машино-місце у напівпідземному паркінгу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

гараж № НОМЕР_1 , машино-місце у напівпідземному паркінгу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

земельна ділянка площею 0,2430 га, що розташована по АДРЕСА_4 , державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 408349 від 12.12.2008 р.;

земельна ділянка 0,126 га, що розташована по АДРЕСА_4 , державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 408350 від 12.12.2008 р.

2. При цьому сторони між собою погодили, що вартість спільного сумісного майна вираховується, виходячи з ринкових цін на момент укладення даної мирової угоди і становить 1000000 грн., і вартість частки позивача ОСОБА_1 складає 550000 грн., а вартість частки відповідача ОСОБА_2 , складає 450000 грн. Також відповідач ОСОБА_2 підтверджує, що до підписання даної мирової угоди він отримав від позивача грошові кошти у розмірі 450000 грн. в якості компенсації вартості своєї частки у спільному майні (а.с.19).

Так, звертаючись із позовними вимогами про скасування арешту з нерухомого майна у даній справі, позивач посилалася на те, що вона являється власником обтяженого арештом майна на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 02 березня 2016 року у цивільній справі №756/14476/15-ц.

При цьому вказувала, що відсутність державної реєстрації права власності на спірні гаражі не свідчить про відсутність виникнення і наявності у неї права власності на такі об`єкти нерухомості, а лише обмежує її право на відповідне розпорядження таким майном (відчуження, передача прав тощо) і ніяким чином не може стосуватися обмеження її прав у володінні та користуванні ним.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що право приватної власності є непорушним.

Відповідно до положень статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з вимогами статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду із позовом про зняття арешту з нерухомого майна, вказувала підставою позову набуття нею права власності на спірне майно на підставі ухвали суду від 02 березня 2016 року, постановленої судом у цивільній справі №756/14476/15-ц на той час, вже коли спірне нерухоме майно перебувало під обтяженням.

Набуття права власності первісним способом пов`язане з його державною реєстрацією.

Як визначено положеннями частини першої статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Частиною першою статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема, ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди.

Так, положеннями ст.175 ЦПК України, у редакції чинній на день постановлення вищевказаної мирової угоди передбачалось, що сторони з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок мають право укласти мирову угоду, яка може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову.

У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Аналогічні за змістом положення містить стаття 207 ЦПК України у чинній редакції.

Зі змісту ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 02 березня 2016 року у справі №756/14476/15-ц вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до суду на затвердження було подано примірник підписаної ними мирової угоди від 10.02.2016, яку останні просили затвердити на тій умові, що вони домовились про поділ майна, яке набуте ними за час шлюбу та належить їм на праві спільної сумісної власності таким чином, що ОСОБА_2 визнав за ОСОБА_4 право особистої власності на ряд нерухомого майна, до переліку яких, зокрема, увійшли спірні гаражі.

На переконання колегії суддів, затверджена судом вищевказана мирова угода із викладеною згодою її сторін про те, що ОСОБА_2 визнав за ОСОБА_1 право особистої власності на гараж № НОМЕР_4 , машино-місце у напівпідземному паркінгу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; гараж № НОМЕР_2 , машино-місце у напівпідземному паркінгу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; гараж № НОМЕР_1 , машино-місце у напівпідземному паркінгу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; не свідчить про те, що власником вказаного нерухомого майна є позивач, оскільки право особистої приватної власності у розумінні ст.57 СК України за позивачем у судовому порядку не визнано, відповідно до змісту мирової угоди та ухвали суду про її затвердження.

В позові від 16.12.2016 ОСОБА_1 не заявлялось вимог про визнання за нею права власності на спірні гаражі, така вимога не була предметом розгляду суду першої інстанції, а тому посилання позивача на те, що вона є власником гаражів з яких вона просить зняти арешт не відповідають зібраним по справі доказам.

Відповідно до ст.55 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються.

Тому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що мирова угода, на яку посилається позивач як на підставу набуття права власності на нерухоме майно, була постановлена вже під час існування заборони відчуження майна, під час дії арешту, накладеного державним виконавцем та під час виконання вироку суду про конфіскацію в рахунок держави майна ОСОБА_2 . Крім того, відповідно до змісту вказаних документів, вони не підтверджують право власності позивача на спірні гаражі.

Будь-яких інших належних і допустимих доказів в підтвердження факту того, що ОСОБА_1 являється власником обтяженого арештом нерухомого майна в ході розгляду судом як першої, так і апеляційної інстанції у встановленому процесуальним законом порядку надано не було.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Згідно з ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Вирішуючи спір у даній справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо недоведеності позивачем факту набуття нею права власності на спірне нерухоме майно.

Також, як вірно було встановлено судом першої інстанції, та перевірено колегією суддів, 28.07.2015 постановою старшого державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м.Києві Васильєва С.В. ВП №48283590 накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 на підставі виконавчого листа Оболонського районного суду м.Києва №1-кп/756/8/14 від 28.07.2014 про конфіскацію майна.

Так, положеннями частини першої статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї ж статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим, зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції чинній на момент винесення державним виконавцем постанови про накладення арешту на майно, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Вбачається, що в матеріали справи не містять будь-яких доказів в підтвердження того, що виконавче провадження, в рамках якого державним виконавцем було винесено постанову ВП №48283590 від 28.07.2015 про накладення арешту, зокрема, щодо виконання виданого Оболонським районним судом м. Києва виконавчого листа №1-кп/756/8/14 від 28.07.2014 про конфіскацію майна завершено, як і відсутні докази звернення позивача до відповідного органу виконавчої служби із проханням зняти накладений арешт в рамках виконавчого провадження та їй було відмовлено в цьому.

Згідно із вимогами ч.ч.1, 2, 4 ст.57 зазначеного Закону, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент винесення державним виконавцем постанови про накладення арешту на спірне майно) передбачалося, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом

про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Аналогічні за змістом положенням містить ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час звернення позивача до суду із позовом та ухвалення судом рішення у даній справі.

Положеннями даного Закону, який є спеціальним у даних правовідносинах передбачається також те, що у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець (частина 3 статті 59 Закону).

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Згідно п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» №5 від 03.06.2016, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження).

У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.

У пунктах 5, 8 вказаної постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. Оскільки згідно зі статтею 126 ЦПК позивач вправі об`єднати в одній позовній заяві кілька однорідних позовних вимог, пов`язаних між собою, в одному провадженні можуть розглядатись вимоги про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна.

При цьому якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. У разі якщо позивач одночасно доводить своє право власності, яке виникло, наприклад, із договору про спільну власність або таке його право не визнається чи оспорюється співвласником, то відповідно до заявлених вимог суд вирішує вимогу про зняття арешту з майна та про визнання права власності на це майно.

Таким чином, з урахуванням тієї обставини, що судом першої інстанції правильно було встановлено недоведеність позивачем факту набуття нею права власності, а тому з урахуванням положень Закону України «Про виконавче провадження», який є спеціальним у вирішенні питання щодо наявності підстав для скасування накладеного арешту на спірне нерухоме майно, у суду були відсутніми підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог про те, що наявність арешту майна порушує її право власності на це майно, не ґрунтуються на вимогах ст. 321 ЦК України та не підтверджені належними доказами.

У зв`язку із наведеним вимоги позивача в частині скасування арешту зі спірного майна, накладеного на підставі постанови ВДВС Оболонського РУЮ у м.Києві, є необґрунтованими та недоведеними.

При цьому, ОСОБА_1 в межах даної цивільної справи вимоги про визнання за нею права власності на спірне майно, разом із порушеними вимогами про зняття з нього арешту, як особою, яка вважає себе власником арештованого у виконавчому провадженні ВП №48283590, у передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» порядку не заявлялись.

Що стосується оскаржуваного позивачем рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позову про скасування арешту з спірного нерухомого майна, який було накладено на підставі постанови про накладення арешту на майно від 19.11.2012 по кримінальній справі №05-25600, колегія суддів зауважує на наступному.

Як вказувала позивач у своїй позовній заяві у кримінальній справі 05-25600, де в ході досудового розслідування слідчим в ОВС СУ ГУМС України в м.Києві було винесено постанову від 19.11.2012 про накладення арешту на все майно ОСОБА_2 , вироком Апеляційним судом міста Києва від 09 липня 2014 року було скасовано виправдовувальний вирок Оболонського районного суду міста Києва від 09 липня 2014 року та винесено новий, яким ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190 ч.1 ст.357 КК України із остаточним призначенням покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, що належить йому на праві приватної власності.

Питання про конфіскацію майна вирішується у порядку, встановленому КПК України та Кримінально-виконавчим кодексом України (далі - КВК України).

Так, клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно (частина 2 статті 174 КПК України 2012 року).

Частиною четвертою статті 174 КПК України передбачено, що суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Згідно з частиною другою статті 52 Кримінального кодексу України (далі - КК України) додатковим покараннями є, зокрема, конфіскація майна.

Покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого (частина перша статті 59 КК України).

Статтею 48 КВК України передбачено, суд, який постановив вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і копію вироку для виконання Державній виконавчій службі, про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опису майна не проводилося. Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється Державною виконавчою службою за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Конфіскації підлягає майно, що є у власності засудженого. Спори, пов`язані з конфіскацією майна, вирішуються в порядку, встановленому законом (частини перша, третя статті 49 КВК України).

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» за №5 від 03.06.2016, у справах про зняття арешту з майна, що становить спільну сумісну власність членів сім`ї, частка боржника визначається відповідно до правил статті 357 ЦК. Виходячи із змісту частини четвертої статті 61 ЦПК, сама по собі вказівка у вироку суду про звернення стягнення на конкретне майно або про його конфіскацію незалежно від підстав її застосування не позбавляє заінтересованих осіб можливості доказування свого права власності на це майно шляхом пред`явлення позову в порядку цивільного судочинства.

Якщо згідно з вироком підлягає конфіскації конкретне майно, що становить спільну сумісну власність подружжя, членів сім`ї, позови інших суб`єктів спільної сумісної власності про виключення з опису їх частки цього майна можуть бути задоволені за умови, що вартість іншого сумісного майна, яке залишилось, менша, ніж припадає на їх частку. У цьому випадку суду слід враховувати роз`яснення, надані у пункті 1 цієї постанови.

Статтею 357 ЦК України передбачено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Вбачається, що позовних вимог про визначення частки боржника в арештованому майні, в межах даного позовного провадження позивачем не заявлялося. Доказів на підтвердження факту вирішення такого питання в іншому судовому провадженні останньою також надано не було.

Тому, з урахуванням встановленої судом недоведеності позивачем в цілому факту належності їй на праві приватної власності гаражу № НОМЕР_4 , машино-місця у напівпідземному паркінгу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; гаражу № НОМЕР_2 , машино-місця у напівпідземному паркінгу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; гаражу № НОМЕР_1 , машино-місця у напівпідземному паркінгу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , позов у цій частині вимог також не міг бути задоволений судом.

Таким чином, аргументи апеляційної скарги не дають підстав дійти висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій при вирішенні даного спору норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1ч.1ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 17.03.2020.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна