ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1545/20 Справа № 180/1529/19 Суддя у 1-й інстанції - Тананайська Ю. А. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Варенко О.П.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк»

на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2019 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2019 року позивач - АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з метою отримання банківських послуг, ОСОБА_1 , звернулася до банку, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 13.10.2010 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 1 000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

В зв`язку з тим, що відповідач не виконує свої зобов`язання за Кредитним договором, не сплачує проценти за користування кредитом та не здійснює повернення кредиту щомісячними платежами, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача заборгованість, станом на 17.06.2019 року в сумі 36 755 грн 08 коп., яка складається з: 1611 грн 35 коп. заборгованість за тілом кредиту; 12 103 грн 31 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 19 775 грн 87 коп. нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 1 038 грн 12 коп. нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень; 500 грн 00 коп. - штраф (фіксована частина); 1 726 грн 43 коп. штраф (процентна складова). Крім зазначеного, позивач просив стягнути на його користь судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 1921 гривень.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження заборгованості відповідача, в тому числі анкету-заяву на отримання кредитної картки, в якій відповідач висловив свою згоду з Умовами та правилами надання банківських послуг. Встановлення кредитного ліміту в 1 000,00 грн підтверджується довідкою та випискою по рахункам.

Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалась.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підтвердження факту укладення з відповідачем кредитного договору від 13 жовтня 2010 року, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 1 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом, та наявності заборгованості по погашенню, позивач надав суду копії Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 13 жовтня 2010 року; довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 пільгового періоду; витяг із Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року №СП-2010-256.

Однак, з дослідженої судом анкети-заяви від 13.10.2010 року не вбачається, за яким тарифом відповідач отримала кредитну картку та на яких умовах. Згідно анкети-заяви, відповідач виявила бажання оформити на свої ім`я пенсійну карту, про що відповідач зробила відмітку у відповідній графі (а.с.11).

Наданий же позивачем до матеріалів позовної заяви розрахунок заборгованості за договором № б/н від 13.10.2010 року не є належним та допустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі, оскільки по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог.

Розрахунок заборгованості, сам по собі не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру, а також укладення кредитного договору, оскільки нічим іншим не підтверджується і його правильність неможливо перевірити.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частини перша та друга статті 14 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (абзац перший частини першої статті 207 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (абзац перший частини другої статті 207 ЦК України).

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що банком не надано доказів оформлення та укладання між сторонами кредитного договору .

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що ним надано належні та допустимі докази на підтвердження заборгованості відповідача, в тому числі анкету-заяву на отримання кредитної картки, в якій відповідач висловив свою згоду з Умовами та правилами надання банківських послуг, не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на наступне.

ПАТ КБ «Приватбанк» було надано суду першої інстанції «анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку», в якій зазначено особисту інформацію відповідача, а саме: прізвище, ім`я, по-батькові, серію та номер паспорта, сімейний стан, освіту, адресу проживання, адреса реєстрації, номери засобів зв`язку, інформація про місце роботи тощо.

Також в анкеті-заяві міститься розділ «Виявляю бажання оформити на своє ім`я», зі змісту якого вбачається, що відповідач ОСОБА_1 зазначає свої пропозиції відносно умов надання банківських послуг, які в подальшому розглядаються банком для визначення істотних умов договору. Так, в даному розділі зазначена відмітка про отримання пенсійної картки. Таким чином, дана анкета-заява підтверджує те, що відповідач ОСОБА_1 звернулась до позивача для отримання банківської послуги щодо оформлення пенсійної картки, тоді як будь-якої інформації щодо бажаного кредитного ліміту та отримання послуг відносно кредитування в даному банку надана анкета не містить.

Надана банком довідка щодо видачі кредитних карток та виписка з карткових рахунків позичальника не підтверджує факт отримання відповідачем кредитних коштів у позивача, оскільки єдиний договір, укладений між сторонами та підписаний особисто відповідачем, що міститься в матеріалах справи, свідчить про отримання банківської послуги відносно оформлення пенсійної картки. Довідка щодо видачі кредитних карток та виписка по рахункам не містить особистої інформації для здійснення ідентифікації особи, окрім ім`я та прізвища, та не підтверджує факт отримання зазначених у виписці кредитних карт саме відповідачем у справі.

Будь-яких інших доказів на підтвердження кредитних зобов`язань відповідача перед банком суду надано не було.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальними положеннями ЦПК України, на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, згідно ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова