Справа № 490/2357/17
н/п 2/490/1711/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва

у складі головуючого судді - Чулуп О.С.

за участю: секретаря судового засідання - Балдич Х.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Димов Олександр Сергійович

про визнання правочину недійсним

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом в якому просив визнати недійсним договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_3 , з другої сторони, який посвідчений 21.11.2016р. Димовим О.С., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу за реєстровим №1592 та договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_4 з другої сторони, посвідчений 01.12.2016р. Димовим О.С. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу за реєстровим №1720. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що рішення Апеляційного суду Миколаївської області за відповідачем ОСОБА_2 визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 22.02.2017р. стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 593 131,80 грн. в рахунок повернення Ѕ частки погашених кредитних зобов`язань за кредитним договором №NKH3GF07400082 від 24.06.2005р. за придбання квартири АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що в порядку забезпечення позову по даній справі ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.06.2016р. накладено обтяження у вигляді арешту на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_2 , а також заборонено укладати усі види угод, які пов`язані з відчуженням вищевказаного нерухомого майна. Позивач зазначає, що в лютому 2017 року йому стало відомо, що 21.11.2016р. відповідач ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 належну її Ѕ частку вказаної квартири, а 01.12.2016р. ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 Ѕ частку спірної квартири. Позивач вказує, що відповідачу ОСОБА_2 на момент вчинення договору дарування від 21.11.2016р. було достовірно відомо, що ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.06.2016р. було накладено обтяження на спірну квартиру, а той факт, що дане обтяження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обтяження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном. Представник позивача надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала.

Відповідач ОСОБА_5 надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав.

Відповідач ОСОБА_6 надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав.

Представник третьої особи надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти задоволення позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом досліджено рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 27 травня 2016р. згідно якого визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 .

Судом досліджено рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 22.02.2017 року згідно якого стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ частку погашених боргових зобов`язань за кредитним договором від 24.06.2005р. у сумі 593131,80грн.

Судом досліджено ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 13.06.2016р. згідно якої накладено обтяження у вигляді арешту на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 .

Судом досліджено рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 січня 2015 року згідно якого визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Судом встановлено, що згідно розпорядження Миколаївського міського голови №28-р від 19.02.2016р. вулицю "Комсомольську" перейменовано на "Слобідську".

Судом досліджено договір дарування від 21.11.2016р. згідно якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 Ѕ частки квартири АДРЕСА_3 .

Судом досліджено витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.11.2016р. згідно якого ОСОБА_2 належить Ѕ частка квартири АДРЕСА_3 .

Судом досліджено витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.11.2016р. згідно якого ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності Ѕ квартири АДРЕСА_3 .

Судом досліджено витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.12.2016р. згідно якового ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_3 . Відомостей щодо заборони відчуження квартири витяг не містить.

Судом досліджено договір дарування від 01.12.2016р. згідно якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 Ѕ частину картири АДРЕСА_3 .

Судом досліджено свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 згідно якого ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_3 13 листопада 2012 року та змінила прізвище на « ОСОБА_2 ».

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1-3,6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 265 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Дана позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016р. по справі № 6-605цс16

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.При цьому відповідно до ч.3 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

З урахуванням особливостей мети забезпечення позову, заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення, відповідна ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень, і крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 156 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України № 1952-ІV від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо.

Також суд враховує той факт, що відповідачі позовні вимоги визнали, а згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, ст.ст.203,213,216 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити.

Визнати недійсним договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С. 21.11.2016р. за реєстровим № 1592.

Визнати недійсним договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С. 01.12.2016р. за реєстровим № 1720.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки передбачені ст.273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення через Центральний районний суд міста Миколаєва.

Суддя