Справа № 439/1369/18 Головуючий у 1 інстанції: Бородійчук О.І.
Провадження № 22-ц/811/1542/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 19 березня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя,-

встановила:

У вересні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою, в якій після уточнення позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь компенсацію 1/2 (однієї другої) вартості автомобіля Renault Megane 2011 року випуску, а саме, 127340,00 грн. та витрати, понесені по сплаті судового збору 1273,40 грн. (т. 1 а.с. 205-206).

Вимоги обгрунтовував тим, що під час перебування у шлюбі ними придбано за спільні кошти легковий автомобіль RENAULT MEGAN, 2011 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 . Автомобіль ввезений подружжям з-за кордону, розмитнений та 06.10.2017 року зареєстрований на дружину ОСОБА_1 . Позивач вважає, що вказаний автомобіль є спільно набутим майном, яке має бути поділено між подружжям, однак відповідач не бажає розділити це майно. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 19 березня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля Renault Megane 2011 року випуску, а саме, 127340,00 грн. та витрати, понесені по сплаті судового збору у розмірі 1273,40 грн.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_1 , вважає таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідає дійсним обставинам справи.

В апеляційній скарзі покликається на те, що подаючи заяву про збільшення позовних вимог від 29.01.2019 року, позивач подав Звіт про оцінку майна від 11.01.2019 року, однак не подав жодного клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку та не зазначив, що було перешкодою замовити такий звіт для подання його із позовною заявою та які заходи вживались для отримання такого доказу раніше, при цьому суд поклав такий доказ в основу оскаржуваного рішення.

Апелянт вважає, що Звіт про оцінку майна від 11.01.2019 року є неналежним та недопустимим доказом, зокрема експерт не попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а також виконаний з порушенням методики проведення товарознавчої експертизи.

Крім цього, на момент огляду спірний автомобіль мав ушкодження, оскільки 22.10.2018 року за його участі мало місце ДТП, що також впливає на визначення його вартості.

Наведене, на думку апелянта, свідчить про те, що експерт не оглядав транспортний засіб, тому не встановив будь-яких ознак, які характеризують технічний стан транспортного засобу, які впливають на визначення вартості автомобіля.

Звертає увагу на те, що в матеріалах справи немає доказів, що позивач вживав заходів по відношенню до нового власника автомобіля для проведення відповідної експертизи, від якої останній відмовився.

Сам факт відчуження автомобіля не є безумовною підставою на підтвердження неможливості позивачем чи судом проведення відповідної товарознавчої експертизи та встановлення його дійсної (ринкової) вартості.

Крім цього зазначає, що після фактичного припинення шлюбних відносин із позивачем, враховуючи затрати часу на добирання до навчальних закладів із донькою, вирішила придбати автомобіль.

З березня-квітня 2017 року почала цікавитись придбанням автомобіля, кошти на придбання якого позичила у свого батька, які зобов`язалась повернути до 01.06.2019 року.

Організацією купівлі автомобіля займалось ТзОВ «Клуб Проект» та після усіх митних процедур, автомобіль був зареєстрований на її ім`я.

На підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 09.10.2018 року №7473/18003050 автомобіль проданий за 42000 гривень, а кошти повернуті батьку, що підтверджується розпискою, залишок заборгованості перед батьком відповідно до договору від 01.06.2017 року, становить 88000 грн.

Покликаючись на практику Верховного Суду України зазначає, що спірний автомобіль належав їй на праві особистої власності, оскільки придбавався за особисті кошти, одержані на підставі договору позики, в час коли шлюбні відносини із позивачем були фактично припиненими, а шлюб існував формально.

Просить скасувати рішення Бродівського районного суду Львівської області від 19 березня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Судові витрати стягнути з ОСОБА_2 .

В судове засідання 24.03.2020 року позивач ОСОБА_2 не прибув, подав клопотання про розгляд справи без його участі.

Також, відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 в судове засідання 24.03.2020 року не прибули, представник відповідача подав клопотання про розгляд справи без його та відповідача участі.

Згідно із Розпорядженням голови Львівського апеляційного суду від 18 березня 2020 року № 05.25/2020 та на підставі рішення зборів суддів Львівського апеляційного суду від 18 березня 2020 року, з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, вирішено тимчасово, з 19 березня до 03 квітня 2020 року, не розглядати справи у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинити їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів.

Зазначені обмеження не стосуються, зокрема, цивільних справ, які призначені до розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, а також у разі подання заяв учасниками про розгляд справи у їх відсутність.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач відчужила майно, право власності на котре набуто в шлюбі, без згоди позивача декілька разів. Саме тому у даному випадку відсутня можливість встановлення його дійсної (ринкової) вартості, відтак з врахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Доводи відповідача про те, що Звіт про оцінку майна від 11.01.2019 року є неналежним та недопустимим доказом, оскільки це не є висновком експерта, суд вважав передчасними, з огляду на те, що позивачем вжито усіх належних заходів з метою проведення експертної оцінки спірного майна.

Окрім того, відповідач, заперечуючи вартість автомобіля, визначену у Звіті, не запропонувала своєї вартості цього майна.

При цьому, суд врахував, що із долученої позивачем копії вищезгаданої розписки неможливо дійти до висновку, що відповідач фактично отримала зазначену суму коштів в ОСОБА_5 , інших доказів на підтвердження передачі грошей, суду не надано, як і не надано доказів того, що відповідач витратила позичені кошти саме на придбання спірного автомобіля, а не на інші потреби.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Сторони у справі є колишнім подружжям, перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.10.2010, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Бродівського управління юстиції Львівської області, актовий запис № 139.

Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 27.06.2018, яке не оскаржувалося та набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 93).

Після розірвання шлюбу позивачці залишено прізвище ОСОБА_6 .

29.09.2017 на ім`я відповідача ОСОБА_1 у Федеративній Республіці Німеччина придбано легковий автомобіль RENAULT MEGAN, 2011 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , вартістю з урахуванням сплати обов`язкових платежів та зборів 129000 гривень.

Після проведення усіх митних формальностей, пов`язаних із розмитненням вказаного автомобіля, такий був зареєстрований на її ім`я. Вказаним автомобілем вона користувалась протягом року та відчужила.

Звертаючись із позовними вимогами ОСОБА_2 свої доводи зводив до того, що спірний автомобіль RENAULT MEGAN, 2011 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , був придбаний під час перебування у шлюбі за спільні кошти, ввезений подружжям з-за кордону, розмитнений та 06.10.2017 зареєстрований на дружину ОСОБА_1 , вважає, спірний автомобіль є спільно набутим майном, яке має бути поділено між подружжям.

Заперечуючи позовні вимоги відповідач зазначала, що починаючи з 2017 року відносини між нею та позивачем погіршилися, до розірвання шлюбу вони продовжували проживати разом, однак, спільного господарства не вели та не підтримували подружніх відносин. Після фактичного припинення шлюбних відносин із позивачем, вона вирішила придбати автомобіль і звернулась за фінансовою допомогою до своїх батьків, відтак 01.06.2017 позичила у свого батька ОСОБА_5 кошти в сумі 130 000 гривень для придбання автомобіля, які зобов`язалась повернути до 01.06.2019 року. На підтвердження цього відповідач надала суду копію розписки (а.с. 94).

Оскільки у вересні 2018 року її батько звернувся до неї з вимогою повернути хоча б половину позичених коштів, прийняла рішення про продаж автомобіля і на підставі Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7453/18/003050 від 09.10.2018 року вищевказаний автомобіль продала за 42 000,00 гривень і наступного дня усю цю суму (42 000 грн.) повернула батькові ОСОБА_5 , про що він надав розписку, копію якої долучила до справи.

Частиною 1 ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічно визначено у частині 3 ст. 368 ЦК України, за якою майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ч.1 ст. 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Не надаючи правової оцінки розписці, оскільки така не є предметом спору, колегія суддів виходить з того, що із змісту такої неможливо дійти висновку, що відповідач фактично отримала відповідну суму коштів у свого батька ОСОБА_5 та витратила позичені кошти саме на придбання спірного автомобіля, а не на інші потреби.

Крім цього, відповідач, маючи право повернути позичену суму грошей ОСОБА_5 до 01.06.2019, на першу ж його вимогу, ще задовго до закінчення встановленого строку, а саме, у жовтні 2018 року продала автомобіль за ціною 42000,00 грн.

Проаналізувавши наявні у справі докази та відповідні їм доводи сторін, колегія суддів акцентує увагу на тому, що автомобіль марки RENAULT MEGAN, 2011 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 набутий фактично відповідачем в період шлюбу, відтак є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки інших умов, окрім, що відповідне майно має бути придбане в шлюбі для надання йому статусу спільного сумісного, законодавець, згідно із ст. 60 СК України не вимагає.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу, що дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного Кодексу України).

Розірвання шлюбу, відповідно до ст. 68 СК України, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (стаття 65 СК України).

З договору купівлі-продажу від 09.10.2018 року вбачається, що ОСОБА_1 продала спірний автомобіль ОСОБА_7 за 42000 грн. (т. 1 а.с. 96).

При цьому, судом встановлено, що згода ОСОБА_2 на продаж даного автомобіля в матеріалах Регіонального сервісного центру МВС України в Львівській області відсутня.

Таким чином, в ході судового розгляду встановлено, що відповідач відчужила майно, право власності на котре набуто в шлюбі, без згоди позивача, при цьому доказів передачі йому 1/2 частини отриманих від продажу транспортного засобу коштів суду не надала.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля RENAULT MEGAN, 2011 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 .

Разом з тим, колегія суддів враховує роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, наведене у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», за якими вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, необхідно визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відступаючи від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи

Обгрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 надав суду Звіт про оцінку майна від 11.01.2019 року, за яким вартість автомобіля «RENAULT MEGAN, 2011 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_1 становить 254 680 грн.

При цьому, відповідач заперечує таку вартість автомобіля, а також висновки, викладені у вказаному звіті.

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Під час апеляційного розгляду справи ухвалою судового засідання від 27 серпня 2019 року задоволено клопотання представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_4 , призначено по справі судову автотоварознавчу експертизу визначення ринкової вартості автомобіля марки RENAULT MEGAN, 2011 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_1 на день проведення експертизи, проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи від 10.12.2019 року № 4392 ринкова вартість автомобіля RENAULT MEGAN, 1,5 dci, 2011 року виготовлення, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , з урахуванням його стану на момент обстеження 20.11.2019 року, в цінах на час завершення експертизи в грудні 2019 року складає 73895,32 грн (т. 2 а.с. 86-95).

На переконання колегії суддів, для визначення розміру компенсації вартості 1/2 частки спірного автомобіля, яку необхідно стягнути з відповідача в користь позивача, необхідно застосувати розмір ринкової вартості такого майна, визначений у висновку судової автотоварознавчої експертизи від 10.12.2019 року № 4392, оскільки об`єктом дослідження цієї експертизи був саме автомобіль RENAULT MEGAN, 1,5 dci, 2011 року виготовлення, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , при цьому Звіт про оцінку майна від 11.01.2019 року складався за методом порівняльного підходу, вихідними даними для якого була лише реєстраційна картка транспортного засобу, без застосування витратного та комбінованого витратно-порівняльного підходу.

З врахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції в частині визначеного розміру компенсації 1/2 частини вартості автомобіля необхідно змінити, зменшивши розмір компенсації з 127340,00 грн. до 36947,66 грн.

В свою чергу, порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України

Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 в користь позивача ОСОБА_2 судового збору у розмірі 1273,40 грн. необхідно скасувати, відповідно провести розподіл судових витрат між сторонами пропорційно до задоволених позовних вимог (29%).

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 19 березня 2019 рокув частині визначеного розміру компенсації 1/2 частини вартості автомобіля необхідно змінити, зменшивши розмір компенсації 1/2 частини вартості автомобіля Renault Megane 2011 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_1 ,яку необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 127340,00 грн. до 36947 (тридцять шість тисяч дев`ятсот сорок сім) грн. 66 коп.

Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 19 березня 2019 року в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 в користь позивача ОСОБА_2 судового збору у розмірі 1273,40 грн. скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) 361 (триста шістдесят одна) грн. 94 коп. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) 1356 (одна тисяча триста п`ятдесят шість) грн. 81 коп. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги та 2786 (дві тисячі сімсот вісімдесят шість) грн. 75 коп. витрат за проведення судової автотоварознавчої експертизи.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 24 березня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк