ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1855/20 Справа № 199/5408/18 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Варенко О.П.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 вересня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ,

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що між сторонами 23.09.1995 року вперше був укладений шлюб.

20 травня 2005 року в результаті сварки сторони подали заяви до Амур-Нижньодніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області про розірвання шлюбу. При цьому позивач з відповідачем відразу примирились та проживали разом як і до подачі заяви. Вони не мали відомостей щодо формальності - винесення постанови та розірвання шлюбу. Як виявилось згодом, постановою № 90 від 20.06.2005 року Амур-Нижньодніпровського районного у місті Дніпропетровську відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області шлюб з відповідачем через місяць після подання заяви 20 травня 2005 року було розірвано.

21 жовтня 2005 року за сумісні сімейні кошти сторони придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем по справі.

Факт спільного проживання та ведення спільного господарства підтверджується укладанням кредитного договору між відповідачем та АКБ «Правекс-Банк» № 09006-091/05Р від 21 жовтня 2005 року, по якому позивач виступила в якості поручителя.

17.11.2010 року, дізнавшись про те, що формально шлюб між сторонами було розірвано через винесення постанови органом державної реєстрації актів цивільного стану, сторони 14.10.2011 року повторно зареєстрували шлюб.

На тепер шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду від 23.11.2016 року.

Відповідач заперечує її право власності та право користування спірною квартирою, вважаючи себе єдиним її власником.

З огляду на зазначене, просила суд встановити факт проживання сторін по справі однією сім`єю без перебування у шлюбі між собою у період з 20.06.2005 року по 25.09.2015 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю сторін; визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаної квартири.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 20 червня 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 жовтня 2011 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Поділено спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме визнано за ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 50,6 кв.м, житловою площею 29,7 кв.м.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись незаконність рішення, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги, відповідач не погоджується з показаннями свідків, зазначає, що наявні в матеріалах справи фотокартки не мають дати та не підтверджують спільне проживання подружжя. Зазначає, що кредит за квартиру погашався ним одноособово, був виплачений ним достроково та квартира є його особистою приватною власністю.

Передбаченим ст.360 ЦПК України правом на подання відзиву позивач не скористалась.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23 вересня 1995 року сторони уклали шлюб, який було розірвано на підставі заяви сторін постановою № 90 від 20.06.2005 року, що винесена Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

14 жовтня 2011 року сторони повторно уклали шлюб, який було розірвано.

25 вересня 2015 року сторони втретє уклали шлюб, який було розірвано за рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2016 року.

21 жовтня 2005 року між АКБ «Правекс-Банк» та відповідачем по справі укладено договір про надання споживчого кредиту в іноземній валюті в сумі 28 500 доларів США.

У цей же день між АКБ «Правекс-Банк» та позивачем по справі було укладено договір поруки, за яким остання виступила поручителем перед АКБ «Правекс-Банк» за належне виконання відповідачем умов указаного кредитного договору.

У цей же день відповідно до нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири відповідач став власником квартири АДРЕСА_1 . Вказані обставини визнаються сторонами, тому не підлягають доказуванню згідно вимог ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до листа ПАТ «Правекс-Банк» від 30.10.2009 року зобов`язання за вказаним кредитним договором виконані достроково 09.10.2009 року.

Згідно із частиною другою статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_3 пояснила, що знає позивача з 1993 року, відповідача з часу укладення шлюбу між ними у 1995 році, вони дружили сім`ями, часто спілкувалися, ходили в гості один до одного. Ще за час проживання сторін у малосімейці на АДРЕСА_3 , позивач займалась пошуком більшої квартири. Від позивача дізналася, що вони знайшли квартиру і восени 2005 року сторони купили спірну квартиру. Квартира була в занедбаному стані, вона разом зі сторонами приходила до квартири, обговорювали, які роботи необхідно проводити для ремонту. Після покупки квартири сторони відразу разом до неї переїхали, час не пам`ятає, але новий 2006 рік вони зустрічали в новій квартирі. На час придбання квартири сторони вели спільне господарство, разом робили ремонт. Їй відомо, що квартира була придбана у кредит, частину коштів на погашення кредиту пішло від продажу квартири по АДРЕСА_3 , оскільки відразу не було можливості продати цю квартиру, так як там був зареєстрований неповнолітній син позивача. У подальшому позивач поїхала до Ізраїлю заробляти кошти на погашення кредиту і кредит був повернутий.

Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_4 пояснив, що знає сторін як подружжя ще з часу їх проживання на вул. С.Ковалевської, підтримували дружні стосунки, спілкувалися постійно, зустрічалися. Йому відомо, що сторони займались пошуком більшої квартири. Одного разу сторони приїхали до нього та повідомили йому, що знайшли хороший варіант та їм потрібні кошти. Просили позичити їм грошей від 10 до 20 тисяч доларів або виступити поручителем у банку. Оскільки у нього були фінансові труднощі, він їм відмовив. У подальшому йому стало відомо, що квартира по АДРЕСА_3 була придбана у кредит, він допомагав сторонам здійснювати ремонт, обговорював більше з позивачем проблеми ремонту, оскільки вона була ведучою в сім`ї сторін. Також йому відомо, що позивач поїхала до сина в Ізраїль, оскільки там була можливість підзаробити грошей для погашення кредиту.

Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_5 пояснив, що знає сторін як подружжя з 1996 року, підтримував дружні стосунки з ними. Йому відомо, що після приватизації кімнати в малосімейці по АДРЕСА_3 сторони займались пошуком більшої квартири. Відомо, що вони восени 2005 року придбали квартиру по АДРЕСА_3 , він там був за проханням позивача та консультував сторін щодо ремонтних робіт, сторони у тому ж 2005 році переїхали до цієї квартири. Знає, що до придбання квартири сторони посварились і навіть подали заяви про розлучення, проте потім помирились, спільно проживали, вели спільне господарство та бюджет. У 2009 році позивач поїхала до сина в Ізраїль, оскільки була можливість там заробити гроші для погашення кредиту, за який була куплена квартира по АДРЕСА_3 .

Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що є колишнім чоловіком позивача, у них спільний син. Йому відомо, що сторони як подружжя, підшукували більшу квартиру, ніж в якій жили на АДРЕСА_3 . Позивач приводила його в квартиру на Калиновій, він її консультував з приводу ремонтних робіт в частині електрики та потім здійснював там роботи. Знає, що квартира була придбана в кредит, він бував там, коли вже було зроблено 50% ремонту, коли спільний син приїздив на канікули з Ізраїлю, вони також зустрічались у квартирі на вулиці Калиновій, сторони проживали разом, вели спільне господарство. Йому відомо, що велика частина кредиту була погашена за рахунок продажу спільної квартири сторін та сина на АДРЕСА_3 , оскільки він приймав у цьому безпосередню участь, так як забезпечив неповнолітнього сина житлом, подарувавши йому квартиру, оскільки без цього неможливо було продати вказану квартиру сторін. Також йому відомо, що позивач у 2009 році поїхала до сина в Ізраїль з метою заробити грошей для погашення кредиту по квартирі.

Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_7 пояснила, що знає сторін як подружжя з 1996 року, вони проживали разом у малосімейці по АДРЕСА_3 , постійно спілкувались, мали дружні стосунки. Позивач завжди хотіла поліпшити житлові умови сім`ї, потім подружжя стали підшукувати варіанти, коли знайшли квартиру по АДРЕСА_3 . Їй відомо, що квартира була придбана в іпотечний доларовий кредит, сторони в`їхали в придбану квартиру відразу, проживали там під час ремонту, вона неодноразово там бувала під час ремонту і після, бачила як сторони та наймані працівники здійснювали ремонт.

Судом встановлено, що сторонам по справі та сину позивача належала квартира АДРЕСА_4 , яка була продана у вересні 2006 року. Вказані обставини визнаються сторонами та не підлягають доказуванню. Кошти від продажу вказаної квартири пішли на погашення кредиту, що підтвердив відповідач та свідки. Саме після продажу вказаної квартири, позивач була зареєстрована у спірній квартирі по АДРЕСА_5

Згідно даних міжнародної системи грошових переказів « ІНФОРМАЦІЯ_3 » позивачем на рахунок відповідача з період з 8.05.2009 року по 13.08.2009 року було перераховано 2 000 доларів США, що погоджується з поясненнями свідків та датою дострокового погашення кредиту.

З фотокарток вбачається, що в період часу з 2005 по 2015 роки сторони разом проводили час, відпочивали та провели обряд вінчання, що з урахуванням християнських традицій підтверджує існування фактичних шлюбних стосунків та існування цінностей, притаманних сім`ї.

Враховуючи вищезазначені докази, судом першої інстанції обгрунтовано встановлено, що починаючи з 20.06.2005 року до 14 жовтня 2011 року сторони проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу. При цьому з 14 жовтня 2011 року по 25.09.2015 року, сторони перебували у шлюбі у частині вказаного періоду, тому встановлення вказаного факту не породжує для сторін юридичних наслідків.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Таким чином, оскільки судом встановлено факт проживання сторін однією сімєю, сторони не перебували у шлюбі між собою та в будь-якому іншому шлюбі, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що спірна квартира була набута у спільну сумісну власність сторін по справі.

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Таким чином, приймаючи до уваги, що спірна квартира набута сторонами за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, така нерухомість є об`єктом спільної сумісної власності сторін, у зв`язку з чим суд першої інстанції правомірно здійснив її поділ між сторонами, визнавши за позивачем право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо незгоди з показаннями свідків та неналежності як доказів наявних в матеріалах справи фотокарток, зводяться до переоцінки доказів, право на оцінку яких має лише суд, згідно вимог ст.89 ЦПК України.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що кредит за квартиру погашався ним одноособово та був виплачений ним достроково, тому нерухомість є його особистою приватною власністю, підлягають відхиленню, оскільки згідно довідки про заробітну плату відповідача за період 2005-2009 року нарахована заробітна плата не дала б можливість погасити кредит достроково у 2009 році у перерахунку в еквіваленті долару США. В розумінні положень сімейного Кодексу України спільність власності, набутої під час спільного проживання осіб як подружжя - презюмується, для спростування такої презумції особою, що вважає майно особистою приватною власністю мають бути надані прямі, належні та допустимі докази набуття власності за особисті кошти, однак відповідачем жодних доказів на підтвердження своїх заперечень не надано, як і не спростовано факт спільності їх з позивачем проживання як подружжя у спірний період.

Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова