Постанова

Іменем України

23 березня 2020 року

м. Київ

справа № 569/2952/17

провадження № 61-41164св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач (за первісним позовом) - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , відповідачі (за первісним позовом): ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
позивач (за зустрічним позовом): ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
відповідач (за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Рівненської області

від 21 червня 2018 року у складі судді Гордійчук С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (далі - Закон України № 460-IX).

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення втраченої вигоди за користування земельними ділянками.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 на праві власності належала земельна ділянка площею 0,18 га за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований незавершений будівництвом будинок, 1/3 частини якого належить на праві власності ОСОБА_1 , а 2/3 частини - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

На підставі договорів дарування від 12 грудня 2008 року вказана земельна ділянка належить на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 площею по 0,06 га кожному.

Також ОСОБА_1 вказувала, що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою, у зв`язку з чим позивач вирішила передати земельну ділянку ОСОБА_6 у користування, який планував побудувати на вказаній земельній ділянці тепличний комплекс,

та 06 вересня 2008 року уклала з ним відповідний договір оренди землі.

За умовами договору оренди землі річна орендна плата становить 5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що за період з 2007 року по 2016 рік складає 137 524,88 грн.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , просила стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на свою користь 137 524,88 грн втраченої вигоди за період з 2007 року по 2016 рік за користування земельними ділянками загальною площею 0,18 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

У червні 2017 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , про визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки та визнання права власності на земельну ділянку.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 набули право власності на 2/3 частини незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_1 , а тому до них перейшло і право власності на 2/3 частини земельної ділянки, на якій цей будинок розташований, тобто на частину земельної ділянки площею 0,12 га.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 просили суд визнати недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку від 04 червня 2009 року площею 0,06 га кожна, загальною площею 0,18 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати їх державну реєстрацію; визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право спільної сумісної власності на 2/3 частини (0,12 га) земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 лютого 2018 року (у складі судді Ющук О. С.) у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , та зустрічного позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір оренди землі не відповідає наведеним вимогам законодавства, а тому не може бути прийнятий судом як належний доказ існування орендних відносин. Договір укладено від імені ОСОБА_1 на всю земельну ділянку, хоча її частина 12 грудня 2008 року була відчужена на користь ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 , що свідчить про відсутність існування між сторонами договору орендних відносин. Крім того, позивач у договорі оренди неправомірно змінила цільове призначення земельної ділянки з земель житлової та громадської забудови на землі сільськогосподарського призначення без розроблення відповідного проекту землеустрою щодо її відведення, передача земельної ділянки за актом приймання-передачі не відбувалася, а тому такий договір не набрав чинності.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони є співвласниками незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_1 , який не здано в експлуатацію, а сам будинок не поділено в натурі і реальні частки сторін у праві власності не визначені, як не визначені і частки сторін у вартості будинку, тому позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5

є передчасними.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 оскаржили його в апеляційному порядку.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2018 року

у задоволенні заяви ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 лютого 2018 року відмовлено.

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 лютого 2018 року відмовлено.

Зобов`язано Головне управління Державного казначейства України у Рівненській області повернути ОСОБА_4 та ОСОБА_5 судовий збір.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що зазначені причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції є неповажними та не свідчать про наявність об`єктивних перешкод для звернення з апеляційною скаргою у передбачений частиною першою статті 354 ЦПК України строк (у редакції, чинній на час звернення з апеляційною скаргою). Тому у відкритті апеляційного провадження слід відмовити.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 просять скасувати ухвалу апеляційного суду та передати справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд порушив норми процесуального права, оскільки причини пропуску апеляційного оскарження, наведені у заяві, є поважними.

Звертаючись до апеляційного суду із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як на підставу посилалися на те, що вони є особами похилого віку з незадовільним станом здоров`я, а тому забули про строки подачі апеляційної скарги.

Доводи інших учасників справи

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що ухвала апеляційного суду є законною і обґрунтованою,

а тому підстави для його скасування відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З матеріалів справи вбачається, що у лютому 2017 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення втраченої вигоди за користування земельними ділянками.

У червні 2017 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , про визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки та визнання права власності на земельну ділянку.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 лютого 2018 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , та зустрічного позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 02 травня 2018 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 оскаржили його в апеляційному порядку.

Проте, апеляційна скарга подана скаржниками з пропуском строку, встановленого частиною першою статті 354 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення з апеляційною скаргою).

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 24 травня 2018 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення виявлених недоліків. Запропоновано скаржнику надати заяву про поновлення строку із зазначенням інших поважних підстав пропуску строку на апеляційне оскарження та оригінал квитанції, яка підтверджує доплату судового збору. Вказано наслідки невиконання вказаної ухвали.

Належно завірена копія ухвали Апеляційного суду Рівненської області

від 24 травня 2018 року про залишення апеляційної скарги без руху була направлена адвокату Іващенко І. І. та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 рекомендованими листами з повідомленням про вручення поштового відправлення, які отримані 29 та 30 травня 2018 року відповідно.

У червні 2018 року до апеляційного суду на виконання вимог ухвали апеляційного суду від 24 травня 2018 року надійшла заява про усунення недоліків, в якій ОСОБА_4 , ОСОБА_5 просили поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що вони є особами похилого віку з незадовільним станом здоров`я, у яких погіршуються розумові здібності. Адвокат Іващенко І. І. нагадувала ОСОБА_4 про те, що потрібно подати апеляційну скаргу, однак, скаржник забув про даний факт.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2018 року

у задоволенні заяви ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 лютого 2018 року відмовлено. У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , ОСОБА_5

на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 лютого 2018 року відмовлено. Зобов`язано Головне управління Державного казначейства України у Рівненській області повернути ОСОБА_4 та ОСОБА_5 судовий збір.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі - у редакції, що діяла до набрання чинності Законом України № 460-IX) визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною третьою статті 406 ЦПК України передбачено, що касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення з апеляційною скаргою) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з частиною першою статті 354 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення з апеляційною скаргою) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Частиною третьою статті 357 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення з апеляційною скаргою) апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Відповідно до частини четвертої статті 357 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення з апеляційною скаргою), якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення з апеляційною скаргою) суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

У рішенні від 29 жовтня 2015 року (заява № 32053/13) у справі «Устименко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист праву людини і основоположних свобод повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії», заява № 52854/99, від 03 грудня 2003 року). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, від 03 квітня 2008 року).

Отже, вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком осіб, які беруть участь у справі і безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Встановивши, що зазначені у заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції є неповажними, та врахувавши, що одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов`язків сторін спору, апеляційний суд обґрунтованого відмовив у відкритті апеляційного провадження.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не взяв до уваги, що підставою для поновлення апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції є те, що скаржники є особами похилого віку з незадовільним станом здоров`я, а тому забули про строки подачі апеляційної скарги, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, у судовому засіданні 05 лютого

2018 року при проголошенні вступної та резолютивної частин рішення Рівненського міського суду Рівненської області були присутні

ОСОБА_4, ОСОБА_5, а також їх представник - адвокат

Іващенко І. І.

Разом з тим, з розписи вбачається, що ОСОБА_4 копію повного тексту рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 лютого

2018 року отримав 15 лютого 2018 року (а. с. 162).

Крім того, в судових засіданнях постійно приймала участь представник ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - адвокат Іващенко І. І., яка відповідно до доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги

від 25 квітня 2017 року має представляти інтереси скаржників, а тому останні не були позбавлені можливості подати апеляційну скаргу у строк, передбачений чинним та час звернення з апеляційною скаргою процесуальним законом.

Отже, поважних причин на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, крім того, що вони є особами похилого вікуз незадовільним станом здоров`я, а тому забули про строки подачі апеляційної скарги, за період з 05 лютого по 02 травня 2018 року скаржниками на зазначено.

Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Дотримання процесуальних строків є складовою принципу юридичної визначеності, який є одним з фундаментальних аспектів верховенства права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки апеляційним судом не порушено норми процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу апеляційного суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 406, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська А. І. Грушицький В. В. Сердюк