Справа № 136/46/19
Провадження № 22-ц/801/566/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 рокуСправа № 136/46/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Панасюка О.С., Шемети Т.М., секретар Куленко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 16 грудня 2019 року, ухвалене суддею Кривенко Д.Т. в м.Липовець, повне рішення складено 24 грудня 2019 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД», приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвської Світлани Миколаївни, про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі, про скасування запису про державну реєстрацію та про визнання припиненим договору оренди землі,

встановив:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, та, змінивши предмет позову просив: - визнати недійсною додаткову угоду до договору оренди землі №156 від 05.01.2005, що зареєстрована 01.12.2015 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською Світланою Миколаївною; - скасувати запис №12296839 від 01.12.2015 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права оренди строком 20 років з правом пролонгації земельної ділянки, площею 3,5185 га, що розташована на території Славнянської сільської ради Липовецького району Вінницької області; - визнати припиненим договір оренди землі №156 від 05.01.2005, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «КОНЦЕРН «СІМЕКС - АГРО» з 26.10.2016.

Позов мотивований тим, що 05.01.2005 між ОСОБА_1 та ТОВ «КОНЦЕРН «СІМЕКС - АГРО» укладено договір оренди земельної ділянки № НОМЕР_1 . Договір зареєстрований в Липовецькому відділі Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» 25.10.2006.

Вказаний договір укладено строком на 10 років. Зазначає, що 13.06.2016 він завчасно звернувся із письмовою заявою до відповідача щодо припинення дії договору після закінчення його строку, як передбачено п. 4 договору оренди землі. Після спливу строку дії договору оренди земельна ділянка повернута не була. Однак, йому стало відомо про існування додаткової угоди до договору оренди вищевказаної земельної ділянки укладеної, яка зареєстрована 01.12.2015 приватним нотаріусом Дунаєвською С.М., відповідно до якої строк дії договору визначено 20 років з правом пролонгації.

Вказує, що відповідач в односторонньому порядку змінив істотні умови договору, чим порушив його права.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 16 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов у повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що судом не наведено норми закону, яка б вказувала на продовження дії договору у разі подання заяви про бажання припинити дію договору; судом не надано оцінки заяві про припинення дії договору оренди земельної ділянки; зазначаючи про те, що позивач звертався раніше із позовами до суду, судом не зазначено, які обставин встановлені такими рішеннями мають значення для даної справи, в якій частині і яке саме рішення враховано судом; суд прийшов до хибного висновку щодо недобросовісності позивача та можливості відмови у позові з цих підстав.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» просить залишити апеляційну скаргу без розгляду, а рішення суду першої інстанції без змін.

Від інших учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що дії позивача щодо звернення до відповідача із позовами до суду та одночасне звернення до відповідача з заявами щодо виплати орендної плати є непослідовними та недобросовісними. Також суд виходив з того, що позивач достеменно був обізнаний про те, чи укладалась ним додаткова угода чи ні і з метою захисту своїх прав мав би звернутись до суду з єдиним позовом, а не використовувати обставину відсутності у відповідача оригіналу додаткової угоди, яка стала йому відома при розгляді інших справ, а відтак його твердження, щодо не підписання відповідної угоди є непослідовними та недобросовісними.

Апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 05.01.2005 між ОСОБА_1 та ТОВ «Концерн «Сімекс Агро» укладено договір оренди землі № 156, предметом якого є земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 3,5185 га, що розташована на території Славнянської сільської ради Липовецького району Вінницької області, яка належить ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на землю серія ВН №174894 (а.с.5-7).

Вказаний договір оренди зареєстрований у Вінницькій філії ДП «Центр ДЗК» за № 0 від 25.10.2006.

Земельна ділянка передана відповідачеві позивачем на підставі Акту прийому передачі об`єкта оренди від 05.01.2005 (а.с.8).

Як слідує із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 01.12.2015 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською Світланою Миколаївною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 26622887 зареєстровано право оренди земельної ділянки на підставі договору оренди землі, з додатковою угодою від 27.12.2010, серія та номер № 156, виданий 05.01.2005, між ТОВ «Концерн «Сімекс Агро» та ОСОБА_1 . Зміст речового права: строк дії: 20 років, з правом пролонгації, додаткові відомості: 3% від нормативної грошової оцінки (а.с.9).

13.06.2016 ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» з письмовою заявою про відсутність у нього наміру продовжувати дію договору оренди землі на новий строк (а.с.71).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначив, що після спливу строку договору оренди від 05.01.2005 земельна ділянка повернута йому не була, орендар продовжував протиправно використовувати земельну ділянку. Йому стало відомо про існування додаткової угоди до договору оренди, однак, вказану угоду він не укладав, а відтак не міг її підписати фізично.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч.1 ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Одним із зовнішніх проявів волевиявлення учасника правочину є факт його засвідчення підписом.

У ст. 1 Закону України «Про оренду землі» зазначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Позивач мотивує недійсність оспорюваного договору через фактичне його не укладення, а отже, додаткову угоду, яка зареєстрована приватним нотаріусом, він не підписував.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається із матеріалів справи, ні позивачем, ні відповідачами не було надано суду першої інстанції оригіналу оскаржуваної додаткової угоди. При цьому, позивач мотивує неможливість її надання через те, що угода не існує в природі, товариство через втрату додаткової угоди, а нотаріус взагалі не висловив позицію щодо позовних вимог, тим самим усунувся від покладеного на нього обов`язку щодо надання доказів на підтвердження іншої, ніж в позивача, позиції.

У судовому засіданні представник відповідача стверджував про те, що позивач не заявляв клопотання про призначення почеркознавчої експертизи у справі та така експертиза відповідно не проводилася.

Однак, звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 у позовній заяві зазначив про необхідність проведення експертизи для встановлення факту неналежності його підпису в оскаржуваній додатковій угоді до договору оренди землі при наявності додаткової угоди, а оскільки такого договору не існує, то підстав заявляти клопотання про призначення експертизи не має.

Встановивши, що ОСОБА_1 заперечував факт підписання додаткової угоди до договору оренди землі, укладеної між ним та ТОВ «Концерн «Сімекс Агро», і враховуючи, що відповідачі не надали оригінали додаткової угоди, колегія суддів прийшла до висновку, що вказане унеможливлює проведення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Відповідачі в даному випадку не спростовують доводи позивача про відсутність його волевиявлення на укладання спірної додаткової угоди.

Враховуючи викладені обставини справи, а також відсутність волевиявлення позивача на підписання спірної додаткової угоди, апеляційний суд приходить до висновку, що саме відповідач в договірних відносинах діяв недобросовісно.

Оскільки волевиявлення позивача на укладення додаткової до договору оренди землі № 156 від 01.05.2005 не було, вказаний правочин слід визнати недійсним.

Щодо позовної вимоги про скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права оренди колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з п.п. 1, 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться: на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Із вказаного слідує, що записи до державного реєстру вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень. Записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.

Таким чином, рішення суду про визнання недійсним додаткової угоди до договору оренди землі є самостійною підставою для скасування запису про державну реєстрацію спірної угоди та при отриманні державним реєстратором відповідного рішення суду, що набрало законної сили, він зобов`язаний скасувати відповідний запис про державну реєстрацію прав, а в разі відмови скасування такого запису заінтересовані особи не позбавлені права звернутися до суду з відповідними вимогами зобов`язального характеру.

За таких обставин вимоги позову в цій частині задоволенню не підлягають.

Також ОСОБА_1 просив визнати припиненим договір оренди землі №156 від 05.01.2005.

Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Встановлено, що договір оренди землі між ОСОБА_1 та ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» укладено 05.01.2005 та зареєстровано у Вінницькій філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 25.10.2006 (а.с.5-7).

У п. 4 вказаного договору в розділі «Строк дії договору» сторони погодили, що договір укладено на 10 років. Після закінчення строку дії договору орендодавець повинен не пізніше ніж за тридцять днів до закінчення строку дії договору письмово попередити орендаря про свій намір припинити дію договору. При відсутності такого повідомлення договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах.

Згідно заяви ОСОБА_1 від 13.06.2016, написаної на ім`я генерального директора ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро», він зазначив, що будь-яких додаткових угод він не укладав, продовжувати строк дії договору оренди він не буде і в подальшому бажає використовувати земельну ділянку особисто. Тому просить не проводити жодних сільськогосподарських робіт на його земельній ділянці після зібрання урожаю в 2016 році.

Наявність вказаної заяви не заперечувалося представником ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» у відзиві на позовну заяву (а.с.41).

Враховуючи положення ст. 18 Закону України «Про оренду землі» в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, відповідно до якої договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації, строк дії договору оренди землі почався після набрання ним чинності, тобто з 25.10.2006, та закінчився 25.10.2016.

Враховуючи те, що право орендодавця на припинення зобов`язання за договором оренди землі від 05.01.2005 не визнається, воно підлягає захисту судом шляхом визнання договору таким, що припинив дію у зв`язку із закінчення строку, на який його було укладено.

Факт користування ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» спірною земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди землі та факт отримання ОСОБА_1 орендної плати не можуть свідчити про продовження договору оренди на той самий строк, зважаючи на виражене волевиявлення орендодавця на відмову від продовження строку оренди.

Вказані обставини свідчать про однозначну позицію ОСОБА_1 про небажання продовжувати орендні правовідносини із ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» (ТОВ « ТАС АГРО ЗАХІД»).

У суді першої інстанції відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до положень ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач вважає, що позивачу стало відомо про порушення його прав ще з 2010 року, оскільки саме з цього часу, з моменту укладання додаткової угоди, було збільшено розмір орендної плати до 3 %, яку отримував ОСОБА_1 .

Пунктом 5 договору оренди землі № 156 від 05.01.2005 передбачено, що розмір орендної плати становить 1,5 % від нормативної вартості земельної ділянки. У разі коли на протязі строку дії договору будуть введені законодавчі акти, що збільшують вартість земельної ділянки (коефіцієнт індексації вартості землі) або обов`язковий мінімальний розмір орендної плати вище передбаченого договором, договір вважається діючим із застосуванням обов`язкового розміру мінімальної орендної плати, визначеної чинним законодавством та коефіцієнтом індексації вартості землі.

Тобто, укладений договір оренди землі не передбачав обов`язкового укладення додаткової угоди чи внесення змін до договору оренди в разі зміни розміру орендної плати, що спростовує твердження відповідача про те, що ОСОБА_1 було відомо про порушення його прав з 2010 року.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 стало відомо про порушення його прав не раніше, коли припинився договір оренди земельної ділянки (25.10.2016), адже саме після цього ОСОБА_1 почав звертатися до суду із позовами про захист його порушених прав.

Тому, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 звернувся до суду (11.01.2019) в межах трирічного строку позовної давності.

Висновок суду першої інстанції про непослідовність та недобросовісність дій позивача через неодноразове звернення в суди різного судочинства з різними позовами, є неправильним та абсурдним, виходячи з наступного.

Позивач, який не є фахівцем в галузі права, вперше, в 2017 році, звернувся до суду адміністративної юрисдикції щодо незаконних дій (рішень) приватного нотаріуса з приводу реєстрації додаткової угоди, якої не існує.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2017 року відмовлено у задоволенні позову через те, що додаткова угода не була визнана недійсною.

Після згаданої постанови, в 2018 році ОСОБА_1 звернувся до суду загальною юрисдикції з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням суду від 26 вересня 2018 року в задоволенні позову відмолено через безпідставність позову, оскільки він ґрунтується на неправильному розумінні позивачем норм діючого законодавства.

Позивач втретє звернувся з позовом про визнання недійсною додаткової угоди та про визнання припиненим договірних відносин між сторонами основного договору.

Отже, дії позивача у виді багаторазового звернення до суду з позовами направлені на захист свого права володіння, користування та розпорядження своєю землею, і такі дії, враховуючи послідовність звернення та предмет спорів, є логічними та послідовними.

Можливо, в загальному, такі дії схожі на зловживання своїми правами, однак, позивач намагається добитися кінцевого результату відновлення порушеного права власності, яке є непорушним за нормами Конституції України та міжнародними нормами права, зокрема, нормами Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

При цьому, апеляційний суд бере до уваги юридичну необізнаність позивача в порядку захисту своїх прав (про це стверджується в згаданому рішенні суду першої інстанції від 26 вересня 2018 року за позовом ОСОБА_1 : «позов є безпідставним, оскільки ґрунтується на неправильному розумінні позивачем норм діючого законодавства»).

Твердження представника товариства про факт отримання позивачем орендної плати, як доказ продовження договірних відносин, апеляційним судом не береться до уваги, так як, по-перше, у заявах про виплату орендної плати не вказано, за яким договором ОСОБА_1 просить орендну плату, а, по-друге, представник позивача пояснила, що ОСОБА_1 бажав отримувати плату за фактичне користування його земельною ділянкою, яка всупереч його вимозі від 13.06.2016 не була йому повернута і не повернута досі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України, з ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» на користь ОСОБА_1 у зв`язку із фактичним задоволенням позовних вимог підлягає стягненню сплачений та документально підтверджений судовий збір.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 16 грудня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Визнати недійсною додаткову угоду до договору оренди землі №156 від 05.01.2005, укладену між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «КОНЦЕРН «СІМЕКС-АГРО» 27.12.2010, що зареєстрована 01.12.2015 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською Світланою Миколаївною.

Визнати припиненим договір оренди землі №156 від 05.01.2005, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «КОНЦЕРН «СІМЕКС-АГРО» з 26.10.2016.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2 257 (дві тисячі двісті п`ятдесят сім) гривень 80 коп.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3 457 (три тисячі чотириста п`ятдесят сім) гривень 50 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 березня 2020 року.

Головуючий Т. Б. Сало

Судді О. С. Панасюк

Т. М. Шемета