ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/1381/19
"27" лютого 2020 р. смт Петриківка
Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Говорухи В.О., при секретарі судового засідання Столяренко Н.П., за участі представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши в залі суду, у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди,
В серпні 2019 року до Петриківського районного суду Дніпропетровської області звернулася ФОП ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди посилаючись на те, що з 27 травня 2019 року у неї працювала продавцем продовольчих товарів ОСОБА_3 . З нею укладено договір про повну матеріальну відповідальність.
В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:
10.09.2019 ухвалою суду справу прийнято до провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання.
Ухвалою суду від 28.11.2019 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 09.01.2020.
Інших процесуальних дій у справі не проводилось.
Представник позивача Ковтюх В.В. в судовому засіданні позовні вимоги до ОСОБА_3 підтримав посилаючись на обставини викладені в позові.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання повторно не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, відзиву не надіслала, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом надіслання повісток за зареєстрованим місцем проживання, які повернулися до суду з відміткою «доставлено особисто».
Оскільки існує сукупність обставин, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу за відсутності відповідача, на підставі наявних доказів та ухвалює заочне рішення.
Заслухавши представника позивача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, враховуючи, що в справі є достатньо доказів для її заочного розгляду, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.
Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частинами 1, 2, 3 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частини 1 статті 80 ЦПК України).
Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються гл. IX Кодексу законів про працю України.
Згідно з ч. 1 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.
Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.
При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина друга статті 130 КЗпП).
Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України, обов`язковими умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.
З наведеного слід зазначити, що відсутність підстав чи однієї з обов`язкових умов матеріальної відповідальності, звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
За п. 1 ст. 134 КЗпП України, працівники несуть повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 КЗпП України, укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.
Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо пов`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском) перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Як слідує з роз`яснень, викладених в абз. 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.1992 № 14, суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно за ст. ст. 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника (п.1). Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов`язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності.
Згідно з Переліку посад і робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці і соціальних питань Ради Міністрів СРСР № 447/24 від 28.12.1977, з подальшими змінами і доповненнями, який є чинним, ОСОБА_3 відноситься до категорії працівників, з якою згідно з ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір.
З наданих позивачем матеріалів судом встановлено, що з 27.05.2019 ОСОБА_3 працювала продавцем продовольчих товарів в магазині «Продтовари № 10» з укладенням договору про повну матеріальну відповідальність. Вказане підтверджено заявою про прийняття на роботу від 21.05.2019, трудовим договором між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 27.05.2019 та договором про повну матеріальну відповідальність (38-41).
27.06.2019 та 03.07.2019 в магазині «Продтовари № 10» проведено планові інвентаризації залишків товарно - матеріальних цінностей та грошових коштів у касі, в результаті яких виявлено нестачу грошових коштів на загальну суму 19 790,00 грн., про що свідчать інвентарні описи товарно-матеріальних цінностей та відомості про результати інвентаризації (9-32).
Крім того, згідно розписок ОСОБА_3 на адресу ФОП ОСОБА_2 від 02.07.2019 та 08.07.2019, продавець визнала розмір недостачі та погодилась її повернути до 01.08.2019 (а.с. 33,36).
Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_3 перебуваючи у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_2 , та несучи повну матеріальну відповідальність, спричинила останній збитки внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків пов`язаних із збереженням товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 19 790 грн. (17 451,00 +2 339,00) (недостачею), що підлягає стягненню на користь позивача.
Судові витрати, згідно ст. 141 ЦПК підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволення позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись статтями 12, 13, 81, 89, 264, 280-283 ЦПК України, суд
Позовні вимоги фізичної особи підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_2 судові витрати в сумі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн.. 40 коп.).
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення буде складено 06 березня 2020 року о 09.00 год.

Суддя: В. О. Говоруха