Справа № 442/1905/18 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/2730/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

за участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 жовтня 2018 року у складі судді Крамара О.В.

у справі

за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, третя особа ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, в якому просить: визнати незаконним та скасувати п.п. 1.4 рішення Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради за № 206 від 17.07.2008р. Про надання дозволу громадянам міста на проектування житлових будинків господарських споруд, проведення прибудов до житлових будинків.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, третя особа ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що висновки суду не ґрунтуються на доказах та суперечать вимогам закону, що свідчить про необґрунтованість та незаконність оскаржуваного рішення суду.

Вказує, що в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що на підставі договору дарування Ѕ ідеальної частини житлового будинку від 12.03.2009р., посвідченого Спариняк Л.В., приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області та зареєстрованого в реєстрі за № 595, а також на підставі договору купівлі-продажу Ѕ ідеальної частини житлового будинку від 02.03.2012р., посвідченого Спариняк Л.В., приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області та зареєстрованого в реєстрі за № 309, він є власником житлового будинку та господарських споруд, що по АДРЕСА_1 .

Земельна ділянка, на якій знаходиться вказане нерухоме майно належить Дрогобицькій міській раді, а у нього перебуває у безстроковому користуванні.

На відстані близько 6-ти метрів від його будинку знаходиться сусідній будинок АДРЕСА_2 , який на праві власності належить ОСОБА_3 Земельна ділянка, на якій розташований даний будинок знаходиться у власності Дрогобицької міської ради. Приблизно у липні 2017 року, у той час, коли він був відсутній у м.Дрогобичі, ОСОБА_3 без узгодження з ним розпочала капітальне будівництво гаражу між його будинком та будинком АДРЕСА_2 , який належить останній. Вказане будівництво ОСОБА_3 проводила шляхом залиття монолітного фундаменту, на якому звела цегляні стіни, таким чином, що стіна вказаного гаражу межує зі стіною його будинку. Між стіною його будинку та зведеною стіною гаражу є порожнина шириною 3-5 см., куди потрапляють атмосферні опади, що тягне за собою негативний вплив на конструктивні елементи, належного йому будинку. Більше того, зазначене будівництво позбавляє його можливості здійснювати обслуговування його будинку, виконувати фасадні роботи по облаштуванню від атмосферних впливів, тощо у місці зведення стіни згаданого гаражу.

Залишивши поза увагою наведені обставини, суд в порушення норм процесуального права, передбачених ст.ст. 10, 12, 78, 89, 213, 229, 263-265 ЦПК України, не надав належної правової оцінки доказам у справі, та невірно застосував норми матеріального права, на які позивач покликається у позові, що в результаті призвело до ухвалення незаконного та необгрунтованого рішення.

Так, помилковими висновки суду є у тому, що право власності в ОСОБА_4 на 1/2 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 виникло значно пізніше того часу, коли була надана 13 червня 2008р. нотаріально посвідчена заява-згода ОСОБА_5 щодо не заперечення нею стосовно будівництва ОСОБА_3 , цегляного гаражу у зблокуванні з житловим будинком АДРЕСА_1 . Дані висновки суд ґрунтує на рішенні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10.03.2009р. у справі № 2-1073/09. на підставі якого суд вважає, що у ОСОБА_4 виникло право власності на Ѕ ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 , також пізніше від прийняття оскаржуваного рішення відповідача, тому було непотрібно отримувати згоду у ОСОБА_4 на будівництво гаражу.

Зі змісту пояснення ОСОБА_3 (а.с. 51-54) слідує, що остання вважає її законним правом здійснення будівництва гаражу у зблокування зі стіною належного ОСОБА_1 будинку. Відтак, з цього й слідує порушення права ОСОБА_1 на власність, передбаченого ст.ст. 316-319, 321 ЦК України, оскільки оскаржуване рішення Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради за № 206 від 17.07.2008р. в частині п.п. 1.4 обмежує його право власності, так як на даний час позивач проводить ремонт будинку і у місці будівництва гаражу він обмежений здійснити обслуговування будинку, проводити ремонт фасаду будинку із застосування сучасних технологій по ізоляції будинку від атмосферних впливів, про що він зазначав у позові, проте суд залишив зазначені доводи позивача без уваги.

Також, судом залишено поза увагою те, що на момент прийняття рішення Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради за № 206 від 17.07.2008р. ОСОБА_3 не було передано у власність земельну ділянку площею 600 кв.м. у будинковолодінні на АДРЕСА_1 . А той факт, що вказана земельна ділянка у травні 2018 року передана у власність ОСОБА_3 , що вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 122769109 від 04.05.2018р. - лише додатково обґрунтовує незаконність рішення Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради за № 206 від 17.07.2008р. в частині п.п. 1.4., оскільки відповідно до ст. 375 ЦК України право на забудову земельної ділянки виникає після передання земельної ділянки у власність.

Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що жодних законних прав та інтересів позивача оскаржуваним рішенням відповідача не порушено та й не могло бути порушено, оскільки із поданих самим позивачем до його позовної заяви ряду копій письмових доказів, які визнаються учасниками цієї цивільної справи, вбачається, що позивач набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 значно пізніше від прийняття оскаржуваного рішення відповідачем.

Проте повністю з такими висновками суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування Ѕ ідеальної частини житлового будинку від 12.03.2009р., посвідченого Спариняк Л.В., приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області та зареєстрованого в реєстрі за № 595, а також на підставі договору купівлі-продажу Ѕ ідеальної частини житлового будинку від 02.03.2012р., посвідченого Спариняк Л.В., приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області та зареєстрованого в реєстрі за № 309, ОСОБА_1 є власником житлового будинку та господарських споруд, що по АДРЕСА_1 .

Земельна ділянка, на якій знаходиться вказане нерухоме майно належить Дрогобицькій міській раді, а у нього перебуває у безстроковому користуванні.

На відстані близько 6-ти метрів від його будинку знаходиться сусідній будинок АДРЕСА_2 , який на праві власності належить ОСОБА_3

Земельна ділянка по АДРЕСА_2 перебуває у приватній власності ОСОБА_3 , що підтверджуєтся рішенням сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради за №1189 від 26.04.2018р., відповідно до пункту 2.7 даного рішення, ОСОБА_3 , безоплатно передано у власність земельну ділянку площею 637кв. метрів на АДРЕСА_2 з кадастровим №:01:057:9116 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), а також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 122769109 від 04.05.2018р.

ОСОБА_5 , як попередній власник сусіднього житлового будинку по АДРЕСА_1 , яка на той час самостійно та одноосібно проживала у цьому сусідньому житловому будинку, надала ОСОБА_3 дозвіл та не заперечувала проти будівництва нею цегляного гаражу в блоці з належним її будинком.

Як установлено п.п. 1.4 рішення Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради за № 206 від 17.07.2008р. надано дозвіл ОСОБА_3 на проектування та будівництво гаражу на закріпленій земельній ділянці площею 600 кв.м, у будинковолодіння на АДРЕСА_2 за згодою власника сусіднього будинковолодіння.

ОСОБА_3 , яка вказана у п.п.1.4. оскаржуваного рішення, має по справі процесуальний статус третьої особи на стороні відповідач.

Як закріплено в частині четвертій статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

У цьому пункті закріплене право на суд разом з правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутності цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125)).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункт 31.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).

Згідно п.1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу.

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Втім судом першої інстанції, в порушення статей 51, 189 ЦПК України (не вирішено питання щодо складу осіб, які мають брати участь у розгляді справи, а апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості усунути такі недоліки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом становлено, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0637 на підставі рішення Дрогобицької міської ради від 26квітня 2018року №1189 відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстраці права власності (а.с.55,56)

Як встановлено, що ОСОБА_3 не залучена відповідачем по справі, а мала процесуальний статус третьої особи.

Отже, судом першої інстанції, в порушення вимог процесуального закону не вирішено питання щодо складу осіб, які мають брати участь у розгляді справи, а апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості усунути такі недоліки.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Встановивши, що особи, прав та інтересів яких щодо спірного майна стосується вказаний позов, мають процесуальний статус - третьої особи, та не є відповідачами за пред`явленим позовом, тобто з`ясувавши, що позов пред`явлено не до усіх належних відповідачів, суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

У зв`язку із цим, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні вимог, проте з підстав, вказаних у цій постанові.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Втім судом першої інстанції, в порушення статей 33, 130 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) не вирішено питання щодо складу осіб, які мають брати участь у розгляді справи, а апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості усунути такі недоліки.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції та однією із підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 жовтня 2018 року - скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, третя особа ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 19 березня 2020року

Головуючий

Судді