Справа №484/5769/19 Головуючий суду першої інстанції Літвіненко Т.Я.
Провадження №22-ц/812/653/20 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 лютого 2020 року, постановлену під головуванням судді Літвіненко Т.Я. в приміщенні суду в м.Первомайськ Миколаївської області, за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського обласного центру зайнятості про визнання незаконним та скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 подала до суду позов до відповідача про визнання незаконним та скасування наказу директора Миколаївського обласного центру зайнятості №463-к від 05 грудня 2018 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 ».

Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції заяву про поновлення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, обґрунтовуючи її вимогами ст.ст.233, 234 КЗпП України та ст.127 ЦПК України. Вказувала, що пропустила строк звернення до суду з поважної причини, бо дізналася про існування оскаржуваного наказу з листа відповідача від 26.11.2019 р.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 лютого 2020 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку на оскарження наказу відмовлено.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що вказаний позивачем строк є процесуальним і пропущений нею без поважних причин.

Не погодившись з ухвалою суду в частині відмови у поновленні процесуального строку, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права просила ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення про поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Статтями 120 та 122 ЦПК України передбачено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом. Строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до положень ч.1 ст.126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

За змістом частин 1, 3, 7 та 8 статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.

Про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.

Ухвалу про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом.

Інститут процесуальних строків спрямований на впорядкування цивільного процесу, забезпечення справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних прав з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави та прискорення цивільного судочинства, а тим самим і завдань цивільного судочинства (ст.2 ЦПК України).

Процесуальні строки, передбачені ЦПК України, по-перше, забезпечують оперативність цивільного судочинства, виступаючи засобом регламентації процесуальних дій сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; по-друге, виконують функцію юридичного факту, тобто спричиняють виникнення, зміну або припинення цивільних процесуальних прав та обов`язків; по-третє, поряд зі стадійністю, послідовністю є часовою, темпоральною формою здійснення процесуальних прав та обов`язків відповідних суб`єктів процесуальної діяльності.

У механізмі правової регламентації судочинства процесуальні строки мають правоутворююче та преклюзивне значення для суб`єктивних процесуальних прав та обов`язків і впливають на динаміку цивільного процесу.

Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є Цивільний кодекс України (далі ЦК України), який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257), а також спеціальну позовну давність (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність. Крім того, частина перша статті 268 ЦК України містить перелік позовних вимог, на які позовна давність взагалі не поширюється, а в частині другій цієї статті зазначено, що законом можуть бути встановлені додатково інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

Частина 4 статті 267 ЦК України передбачає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У частині першій статті 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) визначено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду за вирішенням трудових спорів: один місяць з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки у справах про звільнення; три місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права щодо вирішення інших трудових спорів.

Разом з тим, у ст.234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 30 січня 2019 року у справі №706/1272/14-ц, роз`яснює, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності (ч.5 ст.267 ЦК України).

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» регламентує: якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних

причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов`язки сторін.

Пункт 11 Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснює, в становивши, що строк для звернення з позовом пропущено без

поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулася до суду за вирішенням трудового спору, під час розгляду якого просила дослідити поважність причин пропуску нею строку звернення з позовом до суду та захистити її порушене право.

Зазначене свідчить, що мова йде не про процесуальні строки, як то помилково вважав суд першої інстанції під час постановлення оскаржуваної ухвали за наслідками підготовчого провадження, які передбачені нормами процесуального права, а про строки позовної давності, які передбачені нормами ЦК України та КЗпП України.

Поважність причин пропуску вказаних строків повинна бути з`ясована під час розгляду справи по суті, а не під час підготовчого провадження. Суд має з`ясувати не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи.

За такого, ухвала суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст.374, 379, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 лютого 2020 року в частині відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку на оскарження наказу директора Миколаївського обласного центру зайнятості про притягнення до дисциплінарної відповідальності №463-к від 05 грудня 2018 року скасувати.

Справу направити до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.В. Локтіонова

Судді С.Ю. Колосовський

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 20 березня 2020 року.