ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 березня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/6749/19

Головуючий у першій інстанції - Коверзнев В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/438/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Іванової Г.П., Скрипки А.А.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу (суддя Коверзнев В.О.), ухвалене о 13 год. 03 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 31 липня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 98 000 грн, пені у розмірі 58 571,77 грн, інфляційних витрат у сумі 18 914 грн, 3% річних у розмірі 5292 грн за Договором позики грошових коштів від 16 лютого 2017 року та 40 500 грн, пені у розмірі 21 932,14 грн, інфляційних витрат в сумі 6520,50 грн та 3% річних у розмірі 1927,36 грн за Договором позики грошових коштів від 14 квітня 2017 року. Позивачка вказувала, що за вказаними договорами передала, а ОСОБА_2 прийняла грошові кошти у сумі відповідно 98 000 грн і 40 500 грн, які зобов`язувалась повернути не пізніше відповідно 15 серпня 2017 року і 01 листопада 2017 року. Однак, грошові кошти відповідачка не повернула, у зв`язку з чим ОСОБА_1 і просила стягнути суми позичених грошових коштів з урахуванням передбачених умовами договорів пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 липня 2019 року позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 16.02.2017 року в сумі 98000 грн, інфляційні в сумі 18914 грн і 3% річних в сумі 5292 грн, а також заборгованість за договором позики від 14.04.2017 в сумі 40500 грн, інфляційні в сумі 6520 грн 50 коп., 3% річних в сумі 1927 грн 36 коп. та 1711 грн 27 коп. у відшкодування сплаченої суми судового збору, а всього 172865 грн 13 коп. Рішення суду мотивовано тим, що відповідач умови договорів не виконала і в установлені строки позики не повернула, що є підставою для стягнення з відповідача сум позик, а також інфляційних і 3% річних, розрахунки яких додано до матеріалів справи та не спростовані відповідачем. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення пені не підлягає задоволенню, оскільки сторонами не досягнуто в договорах домовленості з приводу розміру пені, при цьому позовна заява не містить посилань на нормативний акт, який визначає її розмір.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить змінити рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги в частині стягнення боргу за договорами позики задовольнити частково, стягнути розмір боргу за договорами позики в сумі 123 100 грн. Апеляційна скарга мотивована тим, що в зв`язку з відсутністю повідомлення та присутності відповідачки під час розгляду справи в неї не було можливості надати суду заперечення та відповідні докази. Тому на підтвердження неправомірності стягнення з ОСОБА_2 суми боргу в повному обсязі відповідачка просить долучити до матеріалів справи копію запису з підписом ОСОБА_1 про отримання нею (повернення) за договорами позики коштів в сумі 550 доларів США з розрахунку 28,00 грн за 1 долар США, що еквівалентно 15 400 грн.

10 березня 2020 року ОСОБА_2 подала до Чернігівського апеляційного суду клопотання про долучення доказів, а саме копії розписки ОСОБА_1 від 17 листопада 2017 року, згідно якої остання отримала та зобов`язувалась утримувати у себе оригінал правовстановлюючих документів на квартиру відповідачки ОСОБА_2 до моменту повернення позики в розмірі 5000 доларів США та відсотків за користування позикою в розмірі 2% щомісячно, які нараховувалися з 01.10.2017 року. За доводами відповідачки, вищенаведена розписка підтверджує факт отримання коштів позивачкою від відповідачки за договорами позики, однак позивачка вважала, що дані суми є відсотками за користування позикою і тому не повідомила і не надала суду першої інстанції даних доказів на підтвердження часткового виконання відповідачкою своїх зобов`язань.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, стягнути з відповідача на користь позивача всі понесені процесуальні витрати, в тому числі витрати за правничу допомогу у розмірі 2000 грн. Позивачка вважає, що надані відповідачкою записи не підтверджують належним чином отримання чи неотримання позивачкою будь-яких коштів на виконання умов договору, наявність на записах імені « ОСОБА_1 » не свідчить про те, що вказане стосується саме відповідачки. ОСОБА_1 наголошує, що не отримувала жодних коштів на виконання зобов`язань за договорами позики. Також, за доводами позивачки, вона не є фахівцем у галузі права, тому вимушена була звернутися до адвоката, за послуги якого під час розгляду справи Чернігівським апеляційним судом вона сплатила 2000 грн, які просить стягнути з відповідачки.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

По справі встановлено, що 16 лютого 2017 року між ОСОБА_1 (позикодавець) і ОСОБА_2 (позичальник) укладено Договір позики грошових коштів, за умовами якого позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим Договором передає, а позичальник приймає грошові кошти в сумі 98 000 грн, що в грошовому еквіваленті зобов`язання за даним Договором на день його підписання складає 3 500 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю суму позики в готівковому порядку не пізніше 15 серпня 2017 року (а.с.11).

Також 14 квітня 2017 року між ОСОБА_1 (позикодавець) і ОСОБА_2 (позичальник) було укладено Договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим Договором передає, а позичальник приймає грошові кошти в сумі 40 500 грн, що в грошовому еквіваленті зобов`язання за даним Договором на день його підписання складає 1 500 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю суму позики в готівковому порядку не пізніше 01 листопада 2017 року (а.с.12).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

З матеріалів справи вбачається, що договори позики грошових коштів укладено в письмовій формі і посвідчені приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу, тобто укладені у належній формі. При цьому відповідно до п.3.1 договорів позичальник підтвердив, що грошові кошти в сумі відповідно 98 000 грн і 40 500 грн отримані готівкою від позикодавця, а підписання цього договору позичальником є підтвердженням факту отримання ним грошових коштів.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Договором позики грошових коштів від 16 лютого 2017 року було встановлено строк виплати позики - не пізніше 15 серпня 2017 року, договором позики грошових коштів від 14 квітня 2017 року - не пізніше 01 листопада 2017 року.

Пунктами 4.1 вказаних договорів встановлено, що у випадку порушення позичальником графіку виплати позики, вказаного в п.2.2. Договору строком більше ніж 10 календарних днів, вона виплачує позикодавцеві пеню у відповідності до вимог чинного законлдавства, а також завдані позикодавцеві збитки.

Установивши, що ОСОБА_2 умови Договорів позики грошових коштів не виконала і в установлені строки позики не повернула, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову і стягнення з відповідачки на користь позивачки сум позик, а також інфляційних і 3% річних. Відмова у задоволенні позовних вимог про стягнення пені сторонами не оскаржується.

Доводи апеляційної скарги про часткове повернення суми позики не можуть бути прийняті судом до уваги з таких підстав.

Статтею 76, ч.2 ст.78 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими доказами. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п.3.2, 3.3. Договорів позики грошових коштів повернення позиченої у позикодавця суми грошових коштів здійснюється в готівковій або безготівковій формі шляхом здійснення поштового переказу. Факт повернення позиченої у позикодавця суми грошових коштів, вказаної в п.1.1. Договору, підтверджується складанням нотаріальної заяви позикодавцем про повернення йому позики позичальником.

До апеляційної скарги ОСОБА_2 приєднано копію аркушу, в якому міститься наступний текст «блок=300$, ОСОБА_4 =100$, ОСОБА_5=150$», а також напис « ОСОБА_1 » і підписи (а.с.98). Також відповідно до наданої копії розписки від 17 листопада 2017 року ОСОБА_1 взяла на зберігання документи на квартиру, а саме договір дарування від 20.02.1993 року за адресою: АДРЕСА_1 у ОСОБА_2 , документ буде зберігатися у ОСОБА_1 до моменту виплати боргу у розмірі 5000 доларів США ОСОБА_2 , в тому числі і процентів, нарахованих з 01.10.2017 року у розмірі 2% щомісячно.

Проте, вказані копії не підтверджують сплату відповідачкою коштів позивачці на виконання умов договорів позики.

Таким чином, ОСОБА_2 не надано належних доказів на підтвердження повернення позик, зокрема нотаріальної заяви позикодавця про повернення йому позики позичальником або документу про здійснення позичальником поштового переказу, як то передбачено умовами договорів.

Розрахунок заборгованості з урахуванням інфляційних і 3% річних відповідачкою не спростовано.

Відповідно до абз.2 ч.2, п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неповідомлення її про розгляд справи, що призвело, на її думку, до неповного вирішення спору і відсутність можливості подати відповідні докази.

Проте, явка відповідачки до суду першої інстанції не була визнана обов`язковою. Додані до апеляційної скарги докази, які не було подано до суду першої інстанції, досліджені колегією суддів апеляційного суду, їм надано належну оцінку. При цьому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що ненадання таких доказів до суду першої інстанції не призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову не спростовують, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 витрати на адвокатські послуги під час розгляду справи Чернігівським апеляційним судом.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

До відзиву на апеляційну скаргу додано Договір №27 про надання правової допомоги від 17 лютого 2020 року, відповідно до якого адвокат Кушнеренко Є.Ю. («Сторона-1») та ОСОБА_1 («Сторона-2») уклали цю угоду про те, що «Сторона-2» уповноважує «Сторону-1» представляти її інтереси у зв`язку з представництвом та захистом «Сторони-2» у справі з стягнення боргу за договором позики (справа №750/6749/19) в Чернігівському апеляційному суді (а.с.111).

Згідно з Актом виконаних робіт від 19 лютого 2020 року правові послуги за Договором №27 від 17.02.2020 року виконано в повному обсязі, за що «Стороною-2» «Стороні-1» сплачено 2000 грн; зазначена сума обчислена виходячи з фактичних затрат робочого часу адвоката на надання правової допомоги в справі, підготовки та складання документів, необхідних для розгляду справи в суді, консультації «Сторони-2», вивчення та аналізу судової практики і враховує участь в розгляді справи судом першої інстанції; об`єм виконаних робіт: написання та подання відзиву на апеляційну скаргу, в тому числі виготовлення копій документів - 2 години (а.с.112). Також в Акті зазначено, що сторони враховують, що даний Акт стосується в тому числі участі адвоката у справі судом першої інстанції включно до рішення суду.

ОСОБА_1 сплатила 2000 грн за договором про надання правової допомоги №27 від 17.02.2020 року, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №27 від 17 лютого 2020 року (а.с.113).

Проте, клопотання позивачки про стягнення витрат за правничу допомогу не підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в суді першої інстанції не заявляла клопотання про стягнення на її користь витрат на правову допомогу. У відзиві на апеляційну скаргу вона хоча і просить стягнути такі витрати під час розгляду справи Чернігівським апеляційним судом, проте, в Акті зазначено, що він стосується в тому числі участі адвоката у справі судом першої інстанції включно до рішення суду. Однак в Акті не зазначено вартості однієї години робочого часу адвоката і кількості витраченого часу в суді першої інстанції. Відповідно колегія суддів апеляційного суду позбавлена можливості визначити вартість послуг адвоката, наданих в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 липня 2019 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 липня 2019 року.

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: