ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4131/20 Справа № 213/4415/19 Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо - збагачувальний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо - збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2020 року, яке постановлено суддею Князєвою Н.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного тексту рішення матеріали справи не містять,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо - збагачувальний комбінат» (надалі ПрАТ «ІнГЗК») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 160 000 грн., у зв`язку з ушкодженням його здоров`я.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він, працюючи у відповідача в шкідливих умовах праці, отримав професійне захворювання, у зв`язку із чим, висновком ЛТЕК від 01 березня 1994 року йому первинно встановлено 20% втрати професійної працездатності. При повторних переоглядах висновками ЛТЕК від 02 березня 1995 та 18 березня 1997 року позивачу повторно встановлено 25 % втрати професійної працездатності. При наступних переоглядах висновками ЛТЕК від 01 квітня 1998 року, 05 квітня 1999 року, 06 квітня 2000 року, 27 березня 2001 року та 28 березня 2002 року позивачу повторно встановлено 40% втрати професійної працездатності. Висновками ЛТЕК від 14 квітня 2003 року та 05 квітня 2004 року позивачу повторно встановлено 40% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності. Висновком МСЕК від 03 березня 2009 року позивачу повторно встановлено 60% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності, безстроково.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 90 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 900 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ІнГЗК» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про зменшення суми відшкодування моральної шкоди, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

На думку відповідача, визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, є значно завищеним, таким, що не відповідає роз`ясненням, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Так суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідно до п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків позивачу починаючи з листопада 1994 року по 1997 року та з 2000 року по 2002 року проводилися щомісячні виплати відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`ю та відшкодовувалися додаткові витрати на медикаментозне лікування та санаторно - курортне лікування.

Зазначає про те, що судом не враховано, що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці.

Апелянт звертає увагу на те, що позивач є застрахованою особою і відповідно до ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» може скористатися своїм правом, передбаченим цим Законом, та отримувати страхові виплати, які здійснюються Фондом соціального страхування від нещасних випадків.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПрАТ «ІнГЗК» підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач з 15 жовтня 1970 по 22 листопада 1971 року працював на посаді помічника машиністу станка термічного буріння; з 22 листопада 1971 року 01 липня 1980 року - слюсарем; з 01 липня 1980 року по 20 січня 1994 року - машиністом бульдозера; з 20 січня 1994 року по 21 березня 2002 року слюсарем з ремонту дорожньо-будівельних машин на ВАТ «ІнГЗК», правонаступником якого є ПРАТ «ІНГЗК». 21 березня 2002 року звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с. 6-10).

Відповідно до п. 14 Акту розслідування професійного захворювання від 02 лютого 1994 року, професійне захворювання у позивача виникло через недосконалість технологічного процесу (а.с. 11-зворот).

Згідно з п. 15 Акту, причиною професійного захворювання визнано тривалу роботу позивача в умовах пилу, що перевищувала ГДК в 1,2-1,4 рази (а.с. 11 -зворот).

Висновком ЛТЕК від 01 березня 1994 року позивачу первинно встановлено 20% втрати професійної працездатності (а.с. 11).

При повторних переоглядах висновками ЛТЕК від 02 березня 1995 та 18 березня 1997 року позивачу повторно встановлено 25 % втрати професійної працездатності (а.с. 11-зворот).

При наступних переоглядах висновками ЛТЕК від 01 квітня 1998 року, 05 квітня 1999 року, 06 квітня 2000 року, 27 березня 2001 року та 28 березня 2002 року позивачу повторно встановлено 40% втрати професійної працездатності (а.с. 13 - 13 - зворот) .

Висновками ЛТЕК від 14 квітня 2003 року та 05 квітня 2004 року позивачу повторно встановлено 40% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності. Висновком МСЕК від 03 березня 2009 року позивачу повторно встановлено 60% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності, безстроково (а.с. 14-15).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції керувався вимогами ч.2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України та виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманим ним на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та розміром відшкодування моральної шкоди, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу первинно висновком ЛТЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності, у 1994 році, тобто встановлено наявність ушкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року.

У відповідності до положень п.11 цих Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК України (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК України, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці", мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК України про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року.

Згідно зі ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23 615 грн., а максимальний - 944 600 грн.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року, викладених у Постанові № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він відчуває моральні й фізичні страждання, які обмежують можливість останнього вести звичний спосіб життя, та тягнуть за собою відчуття болю.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманого позивачем професійного захворювання, визнання позивача інвалідом ІІІ групи, відсоток втрати ним професійної працездатності первинно у розмірі 20%, яка згодом збільшилась до 60%, стан здоров`я потерпілого, який погіршується тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, зважаючи на встановлення ступеню втрати професійної працездатності та інвалідності безстроково.

При цьому, визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 90 000 грн. не перевищує граничного розміру, встановленого п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки відчуває складності, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Тому доводи апеляційної скарги відповідача про те, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, та є значно завищеним, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються вказаними висновками суду.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом не враховано, що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці., колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 пропрацював на підприємстві відповідача в період з 1970 року по 2002 рік.

Висновком ЛТЕК від 01 березня 1994 року йому первинно встановлено 20% втрати професійної працездатності.

При наступному переогляді висновком МСЕК від 03 березня 2009 року позивачу повторно встановлено 60% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності, безстроково.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - ПрАТ «ІнГЗК»- повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини - головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги, що позивач є застрахованою особою і відповідно до ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» може скористатися своїм правом, передбаченим цим Законом, та отримувати страхові виплати, які здійснюються Фондом соціального страхування від нещасних випадків, оскільки зазначені обставини не знімають обов`язок з відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача, що відповідно до п. 11 Правил позивачу починаючи з листопада 1994 року по 1997 року та з 2000 року по 2002 року проводилися щомісячні виплати відшкодування моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`ю та відшкодовувалися додаткові витрати на медикаментозне лікування та санаторно - курортне лікування, оскільки як вбачаться з матеріалів справи відповідно до наказів «Про виплату у відшкодуванні збитків у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодження здоров`я» № 276 від 21 квітня 2004 року, №141 від 31 січня 1995 року, №265 від 06 березня 1995 року, №213 від 13 квітня 2000 року, №272 від 23 квітня 2001 року, №461 від 08 червня 2001 року позивачу проводились виплати по відшкодуванню збитків у зв`язку з втратою професійної працездатності, а не відшкодування моральної шкоди (а.с. 36- 41).

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення врахував вимоги ст. 173 КЗпП України відповідно до якої власник або уповноважений ним орган зобов`язаний відповідно до законодавства відшкодувати працівникові шкоду, заподіяну йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язківврахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємстві відповідача, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємствах відповідачів, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ПрАТ «ІнГЗК» у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 90 000 гривень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо - збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 23 березня 2020 року.

Головуючий:

Судді: