Провадження № 22-ц/4808/315/20
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.

секретаря Мельник О.В.

з участю представників апелянта Рибачука В.С., Доль Р.Б., Оленяша М.І., позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Татарінової О.А. 12 грудня 2019 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

04.09.2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивувала тим, що вона працювала на посаді начальника відділу лісового господарства та лісоексплуатації ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» і наказом відповідача №166-к від 17.07.2019 року була звільнена із займаної посади з 06.08.2019 року у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки їй не були запропоновані всі вакантні посади на момент її звільнення, а саме їй не було запропоновано посаду інженера з організації та нормування праці планово-економічного відділу та посаду інженера з реалізації відділу організації та проведення процедур державних закупівель, постачання і збуту. Крім того, її звільнення відбулося без згоди первинної профспілкової організації апарату управління ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», головою якої вона є, а також без згоди вищестоящого виборного органу їхньої профспілки Територіальної профспілкової організації №3 професійної спілки працівників Збройних Сил України. Також, вона є членом Центрального комітету профспілки працівників Збройних Сил України, а тому Центральним комітетом також мала б бути надана згода на її звільнення, однак така згода відповідачем не запитувалась.

Посилаючись на наведене, просила визнати незаконним та скасувати наказ про розірвання трудового договору від 17.07.2019 року №166-к, поновити її на роботі на посаді начальника відділу лісового господарства та лісоексплуатації ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 12 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ №166-к про розірвання трудового договору від 17.07.2019 року.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника відділу лісового господарства та лісоексплуатації Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат».

Стягнуто з Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.08.2019 року по 11.12.2019 року у розмірі 70 543,80 грн. з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків і платежів.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць у сумі 16 460,15 грн. звернуто до негайного виконання.

Стягнуто з Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 1 536,80 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що звільнення позивача, яка була членом виборного профспілкового органу підприємства, відбулося без згоди первинної профспілкової організації та вищестоящого виборного органу цієї профспілки, а відтак позивач звільнена без законної підстави та підлягає поновленню на роботі з виплатою їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не погодившись з рішенням суду, ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, неналежну оцінку доказів, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що судом першої інстанції поверхнево перевірено на предмет обґрунтованості рішення профспілкового комітету апарату управління ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» від 11.06.2019 року №41 та абсолютно не перевірено рішення Територіальної профспілкової організації №3 професійної спілки працівників Збройних Сил України від 02.07.2019 року №14, а також взагалі не досліджена відповідність цих рішень нормам трудового законодавства, фактичним обставинам та підставам звільнення працівника, діловим і професійним якостям останнього. В рішенні суду відсутнє посилання на те, в чому полягає неврахування відповідачем фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з позивачем є порушенням її законних прав, а також не надана мотивована оцінка вищевказаним рішенням профспілок.

Вказує, що витяг з протоколу №41 засідання профспілкового комітету апарату управління ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» від 11.06.2019 року та витяг з протоколу №14 засідання президії Територіальної профспілкової організації №3 професійної спілки працівників Збройних Сил України від 02.07.2019 року відображають виключно суб`єктивні та нічим не підтверджені твердження і не місять належного правового обґрунтування відмови у наданні згоди на розірвання трудового договору з посиланням на норми трудового законодавства. В даних документах зазначається про неврахування керівником підприємства під час прийняття рішення про звільнення позивача вимог п.п. 5.1.1, 9.2.1 та 9.2.7 Галузевої угоди між Міністерством оборони України та Центральним комітетом профспілки працівників Збройних Сил України на 2016-2018 роки, проте вказані норми Галузевої угоди жодного відношення до керівника підприємства (відповідача по справі) не мають, а стосуються виключно власника або уповноваженого ним органу, яким є Міністерство оборони України чи визначені ним структури. Крім того, Галузева угода не є законодавчим актом, а рішення профспілки про відмову у надання згоди на звільнення працівника повинні перевірятися на предмет обґрунтованості, а також відповідність нормам саме трудового законодавства.

Також апелянт зазначає, що судом взагалі не перевірені доводи ОСОБА_1 щодо необхідності прийняття на позачерговому з`їзді Центрального комітету профспілки працівників Збройних Сил України рішення про дострокове припинення повноважень позивача і розірвання з нею трудового договору, хоча у відзиві на позов зазначалося, що виходячи з аналізу п. 7.5.3 та інших норм Статуту професійної спілки працівників Збройних Сил України, вказані положення стосуються виключно голови профспілки працівників Збройних Сил України, а не звичайного члена цієї профспілки, яким є ОСОБА_1 .

Крім того, апелянт посилається на те, що з мотивувальної частини оскаржуваного рішення слідує, що позов підлягає до часткового задоволення, однак незрозуміло, які саме позовні вимоги задоволені, а які відхилені, оскільки в резолютивній частині рішення вказано, що позов задоволений.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Представник позивача ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечив та зазначив, що відповідачем не було дотримано порядку звільнення позивача, оскільки не було запропоновано всіх наявних на момент звільнення вакантних посад. Крім того, таке звільнення відбулося без згоди первинної профспілкової організації апарату управління ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», головою якої є позивач, та без згоди вищестоящого виборного органу цієї профспілки. Згідно витягу з протоколу №41 засідання профспілкового комітету апарату управління ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» від 11.06.2019 року, відмова у наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем обґрунтована тим, що текст наказу Міністра оборони України №94 від 04.03.2019 року «Про реорганізацію державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» містить в собі інформацію про виділення зі складу підприємства структурних підрозділів підприємства і в той же час не містить даних про те, що в результаті цього виділення будь-які працівники повинні бути звільнені, оскільки поняття реорганізації шляхом виділу не є підставою для припинення трудових правовідносин та не тягне за собою ліквідації юридичної особи. Також в протоколі №41 зазначено, що згідно розділу 5.1.1 Галузевої угоди власник або уповноважені ним органи, наділені правом приймати рішення стосовно реорганізації підприємства, що тягне за собою скорочення чисельності або штату працівників, надають відповідним профспілковим органам (не пізніше ніж за три місяці) інформацію щодо цих заходів та приймають остаточне рішення з урахуванням думки профспілкового органу. Підставою скорочення працівників ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» є реорганізація підприємства, а тому, відповідно до Галузевої угоди, рішення про реорганізацію мало бути узгоджене з профспілками. Згідно витягу з протоколу №14 від 02.07.2019 року, Територіальна профспілкова організація №3 професійної спілки працівників Збройних Сил України також не дала згоду на звільнення ОСОБА_1 із займаної посади. Підставою для відмови вказано відсутність техніко-економічного обґрунтування на скорочення працівників. 11.04.2019 року відповідачем було видано розпорядження №369 щодо необхідності підготовки техніко-економічного обґрунтування скорочення посад на підприємстві, викликаного реорганізацією, і 16.04.2019 року було підготовлено таке економічне обґрунтування. Однак, згідно даного обґрунтування після процедури скорочення в штатному розписі з 01.07.2019 року залишається 18 штатних одиниць, в тому числі посада начальника відділу лісового господарства та лісоексплуатації. Відтак, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості відмови профспілкових органів надати згоду на звільнення позивача є безпідставними. Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В засіданні апеляційного суду представники апелянта доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Позивач та її представник доводи скарги заперечили, просили залишити скаргу без задоволення з мотивів, наведених у відзиві.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач працювала на посаді начальника відділу лісового господарства та лісоексплуатації Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», а також була головою первинної профспілкової організації апарату управління ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» та членом Центрального комітету профспілки працівників Збройних Сил України (т. 1 а.с. 6, 7, 8-12).

Відповідно до наказу Міністра оборони України №94 від 04.03.2019 року ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» вирішено реорганізувати шляхом виділу з його складу відокремлених підрозділів, а саме: Мостиського військового лісництва, Прикарпатського військового лісгоспу, Сколівського військового лісгоспу, Старицького військового лісгоспу, Шепетівського військового лісгоспу, Чернівецького військового лісництва та створити державні підприємства, до яких переходять за розподільчим балансом у відповідній частині майно, права та обов`язки, у тому числі щодо здійснення охорони, захисту, використання та відтворення лісів на закріплених лісових земельних ділянках (т. 1 а.с. 43-48).

13.03.2019 року т.в.о. директора ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» Рибачук В.С. видав наказ №47-в «Про порядок реорганізації державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» (т. 1 а.с. 49-51).

16.04.2019 року начальником планово-економічного відділу Луговою М.О. на виконання розпорядження т.в.о. директора ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» Рибачука В.С. від 11.04.2019 року №369 надано економічне обґрунтування на скорочення посад працівників управління підприємства, відповідно до якого у зв`язку з видачею наказу №94 від 04.03.2019 року про реорганізацію ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» та відокремленням від нього структурних лісогосподарських підрозділів, з 01.07.2019 року буде припинено фінансування адміністративних витрат відокремленими державними лісогосподарськими підприємствами, а ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» практично лишається всіх відомих джерел фінансування.До вказаного обґрунтування складено штатний розпис на скорочення 14 посадових одиниць. Після процедури скорочення в штатному розписі з 01.07.2019 року залишається 18 одиниць, у тому числі 3 одиниці вакантні, з місячним фондом оплати праці в сумі 194 190,0 грн. Економічний ефект від процедури скорочення становить 173,0 тис. грн. в місяць економія фонду оплати праці, з врахуванням ЄСВ 211,0 тис. грн. До кінця року за шість місяців відповідно 1038,0 тис. грн. економія фонду оплати праці, та разом з ЄСВ 1266,0 тис. грн. (т. 1 а.с. 53-60).

З доданого розрахунку на ІІ квартал з урахуванням витрат на скорочення (таблиця №2) вбачається, що посада ОСОБА_1 не значиться як така, що рекомендована для скорочення (т. 1 а.с. 57).

06.05.2019 року голові профспілки апарату управління ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» ОСОБА_1 надано інформацію щодо скорочення чисельності і штату працівників управління підприємства (т. 1 а.с. 61-62).

Листом від 22.05.2019 року №483 ОСОБА_1 попереджено про наступне вивільнення з посади начальника відділу лісового господарства та лісоексплуатації ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» та про подальше звільнення з роботи, яке має відбутись 06.08.2019 року, а також запропоновано іншу роботу на підприємстві, враховуючи наявні посади, які є вакантними, у тому числі і декретні. З даною пропозицією позивач ознайомилась 24.05.2019 року (т. 1 а.с. 13).

31.05.2019 року т.в.о. директора ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» Рибачук В.С. подав голові профспілки апарату управління ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» Свіщовій М.К. подання, яке вона отримала 03.06.2019 року, про надання попередньої згоди на розірвання 06.08.2019 року трудового договору з працівниками - членами профспілки ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», в тому числі і з начальником відділу лісового господарства та лісоексплуатації, у зв`язку з реорганізацією ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», що тягне за собою скорочення чисельності та штату працівників управління підприємства (т. 1 а.с. 14-15).

Згідно копії витягу із протоколу №41 засідання профспілкового комітету апарату управління ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» від 11.06.2019 року профком апарату управління не надав т.в.о. директора ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» ОСОБА_3 попередньої згоди на розірвання трудового договору із 06.08.2019 року із працівниками управління, відповідно до поданого подання від 31.05.2019 року №510 (т. 1 а.с. 16-18).Відмова у наданні згоди на звільнення мотивована порушенням чинної галузевої угоди при видачі Міністерством оборони України наказу №94 від 04.03.2019 року про реорганізацію державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» щодо узгодження з Профспілкою проектів законів та інших нормативно-правових актів шляхом проведення переговорів та консультацій, а сам наказ не містить даних про те, що в результаті виділення зі складу підприємства структурних підрозділів будь-які працівники повинні бути звільнені, а сама по собі реорганізація шляхом виділу не є підставою для припинення трудових відносин.

18.06.2019 року т.в.о. директора ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» Рибачук В.С. направив голові Територіальної профспілкової організації №3 професійної спілки працівників Збройних Сил України подання про надання попередньої згоди на розірвання трудового договору з працівниками - членами виборного профспілкового органу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», в тому числі і з начальником відділу лісового господарства та лісоексплуатації ОСОБА_1 , у зв`язку з реорганізацією ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», що тягне за собою скорочення чисельності та штату працівників управління підприємства (т. 1 а.с. 63-64).

З копії витягу із протоколу №14 від 02.07.2019 року (т. 1 а.с. 19-20) вбачається, що Територіальна профспілкова організація №3 професійної спілки працівників Збройних Сил України підтримала рішення первинної профспілкової організації ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» щодо порушень, вказаних у протоколі №41 від 11.06.2019 року; не надала згоду т.в.о. директора ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» на звільнення голови первинної профспілкової організації ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», начальника відділу лісового господарства та лісоексплуатації ОСОБА_1 з підстав порушення законодавства України, зокрема відсутнє техніко-економічне обґрунтування на скорочення працівників, відсутність у наказі про реорганізацію ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» посилання на необхідність звільнення працівників та порушення розділів 9.2.1, 9.2.7 розділу 5.1.1 Галузевої угоди.

10.07.2019 року Міністром оборони України видано наказ №375 «Про ліквідацію державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», відповідно до якого припинено юридичну особу - ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», шляхом її ліквідації та призначено ліквідаційну комісію (т. 1 а.с. 65-68).

Наказом №166-к від 17.07.2019 року «Про розірвання трудового договору» ОСОБА_1 начальника відділу лісового господарства та лісоексплуатації ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» звільнено з роботи 06.08.2019 року і зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, у відповідності до п. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 21).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Про наступне вивільнення працівника персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці до звільнення. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (частини 1, 3 статті 49-2 КЗпП України).

Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Згідно зі статтею 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, має бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Виборний орган первинної профспілкової організації повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду на розірвання трудового договору.

Відповідно до частини 3 статті 252 КЗпП України та частини 3 статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок).

Ці норми встановлюють додаткові гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів, і застосовуються разом із загальними нормами.

Частиною 7 статті 43 КЗпП України та частиною 6 статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» встановлено, що рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Розглядаючи трудовий спір, суд, з урахуванням положень частини 6 статті 43 КЗпП України та частини 6 статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Таким чином висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника.

Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі N 6-703цс15.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що звільнення позивача відбулося без згоди первинної профспілкової організації, головою якої була позивач, та без згоди вищестоящого виборного органу цієї профспілки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення профспілкового комітету апарату управління ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» від 11.06.2019 року та засідання президії Територіальної профспілкової організації №3 професійної спілки працівників Збройних Сил України від 02.07.2019 року про відмову у задоволенні подання т.в.о. директора ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 з роботи аргументоване та містить посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника з огляду на наступне.

Відповідно до поданого відповідачем економічного обґрунтування від 16.04.2019 року на скорочення посад працівників управління підприємства та додатку №2 до нього складено штатний розпис на скорочення 14 посадових одиниць, однак посада ОСОБА_1 не значиться як така, що рекомендована для скорочення.

Будь-яких інших доказів щодо доцільності скорочення посади позивача відповідачем не представлено.

Також відмова обґрунтована відсутністю у наказі про реорганізацію ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» посилання на необхідність звільнення працівників та порушення розділів 9.2.1, 9.2.7 розділу 5.1.1 Галузевої угоди.

Доводи апелянта про те, що суд не дав належної оцінки тому, що норми Галузевої угоди, на які посилаються профспілковий комітет апарату управління ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» та президія Територіальної профспілкової організації №3 професійної спілки працівників Збройних Сил України, відмовляючи у наданні згоди на звільнення позивача, передбачають обов`язки виключно власника або уповноваженого ним органу, яким являється Міністерство оборони України (яке наділене правом приймати рішення стосовно реформування), а не керівника підприємства, є суб`єктивною оцінкою прийнятих рішень відповідними профспілковими органами.

Умовами пункту 5.1.1 Угоди визначено, що власник або уповноважені ним органи при прийнятті рішення стосовно реформування, що тягне за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, надають профспілковим органам не пізніше ніж за три місяці інформацію щодо цих заходів та приймають остаточне рішення з урахуванням думки профспілкового органу.

В пункті 9.2.1 Угоди сторони погодили узгоджувати з Профспілкою проекти законів та інших нормативно-правових актів, що стосуються соціально-економічних інтересів працівників, головним розробником яких є Міністерство, шляхом офіційних переговорів і консультацій. Розгляд пропозицій Профспілки здійснювати за обов`язковою участю її представників.

Згідно пункту 9.2.7 Угоди сторони визначили, що з метою забезпечення соціального захисту працюючих погоджувати з профспілковими органами всі накази, що стосуються питань соціально-економічних відносин.

Оскільки Міністерством оборони України наведених пунктів Угоди не було дотримано, то вищевказані профспілкові органи вважали наведене підставою для відмови в наданні згоди на звільнення голови профспілкового комітету апарату управління ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» ОСОБА_1 .

Доводи апелянта, що Галузева угода не являється законодавчим актом не заслуговує на увагу, оскільки за змістом Галузевої угоди між Міністерством оборони України та Центральним комітетом профспілки Збройних Сил України на 2016-2018 роки, така укладена відповідно до Конституції України, Законів України «Про соціальний діалог в Україні», «Про колективні договори і угоди», «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» з метою формування і реалізації державної соціальної та економічної політики, регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, забезпечення трудових прав і гарантій працівників Збройних сил України. Сторонами Угоди є: Міністерство оборони України, що є центральним органом виконавчої влади, з однієї сторони, та Центральний комітет профспілки працівників Збройних Сил України, що представляє інтереси членів профспілки працівників органів військового управління, працівників військових частин, закладів, установ, організацій, державних підприємств та їх об`єднань, що належать до сфери управління Міністерства, з іншої сторони. Прийняті за цією Угодою зобов`язання та домовленості обов`язкові для виконання сторонами. Сторони визнають Угоду основним документом соціального партнерства та взаємодії, що установлює загальні принципи проведення узгодженої соціально-економічної політики, направленої на підвищення ефективності діяльності військових частин, закладів, установ, організацій, державних підприємств та їх об`єднань, що належать до сфери управління Міністерства, з метою зміцнення обороноздатності держави.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За змістом частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм матеріального правильно, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.08.2019 року по 11.12.2019 року у розмірі 70 543,80 грн. з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків і платежів, судом першої інстанції правильно застосовано положення частини 2 статті 235 КЗпП України, відповідно якої при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі винесення рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу середня заробітна плата йому нараховується з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року.

Пунктом 2 цього Порядку встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати вимушеного прогулу провадиться виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю незаконного звільнення.

Нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться множенням середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані впродовж двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин) (пункт 8 Порядку №100).

З урахуванням даних довідки ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» №18 від 05.09.2019 про заробітну плату ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 201) та наведених положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року, суд першої інстанції правильно визначив суму втраченого заробітку за час вимушеного прогулу, підлягаючу стягненню в її користь, та розмір місячного середнього заробітку, який слід звернути до негайного виконання.

З огляду на викладене та з урахуванням положень статті 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 12 грудня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський

Повний текст постанови складено 18 лютого 2020 року