Справа №442/3337/19
Провадження №2/442/122/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2020 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючої-судді Гарасимків Л.І.

при секретарі Петрів В.М.

за участю представника позивача - адвоката Ференц Л.І.

представника відповідача Нагуєвицької сільської ради - сільського голови

Вовків О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Нагуєвицької сільської Ради Дрогобицького району Львівської області за участю третьої особи ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення сільської ради ,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_3 звернувся до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області із позовом до Нагуєвицької сільської Ради Дрогобицького району Львівської області за участю третьої особи ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення сільської ради, мотивуючи свої тим, що згідно відповідних записів, що містяться у господарських книгах Нагуєвицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області у його користуванні уже протягом десятиліть перебуває земельна ділянка площею 0,25га для обслуговування належного йому на праві особистої приватної власності житлового будинку, господарських споруд та будівель по АДРЕСА_1 . Рішенням сесії Нагуєвицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області з урахуванням чинного до цього часу рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 листопада 2017р. у справі №442/3460/17 надано йому, ОСОБА_4 , дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) на земельну ділянку площею 0,25га для обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель по АДРЕСА_1 .

Після цього, розроблену відповідною ліцензованою організацією на його замовлення технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) затверджено відповідним рішенням XXVIII сесії сьомого демократичного скликання Нагуєвицької сільської ради за №396 від 06 лютого 2019р. та передано йому ОСОБА_4 цю земельну ділянку із кадастровим №:01:004:0113 у його приватну власність.

Однак на засіданні XX сесії сьомого демократичного скликання Нагуєвицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області під час розгляду питання про затвердження розробленого для ОСОБА_2 детального плану території під розміщення житлового будинку та господарських споруд в АДРЕСА_1 в межах населеного пункту, прийнято оскаржуване рішення сесії Нагуєвицької сільської ради №266 «Про залишення у комунальній власності земельної ділянки на АДРЕСА_1 ». Пунктом 1 цього оскаржуваного рішення XX сесії сьомого демократичного скликання Нагуєвицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області вирішено залишити у комунальній власності Нагуєвицької сільської ради частину охоронної зони траси газопроводу середнього тиску у селі Нагуєвичі по АДРЕСА_1 шириною 4-ри метри - по 2 (два) метри з обох боків від зовнішньої стінки газопроводу - вздовж усієї протяжності вітки.

Оскаржуване рішення XX сесії сьомого демократичного скликання Нагуєвицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області, яким вирішено залишити у комунальній власності Нагуєвицької сільської ради частину охоронної зони траси газопроводу середнього тиску у селі Нагуєвичі по АДРЕСА_1 шириною 4-ри метри - по 2 (два) метри з обох боків від зовнішньої стінки газопроводу - вздовж усієї протяжності вітки грубо порушує його право власності, оскільки зазначена у рішенні траса газопроводу проходить через належну йому на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,25га для обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель по АДРЕСА_1 , кадастровий №:01:004:0113.

Оскільки нормами матеріального закону та відповідного підзаконного акту жодним чином не передбачено підстав для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про залишення у комунальній власності земельних ділянок, які уже виділені у спосіб, передбачений законом, фізичним особам із певним їх цільовим призначенням, в тому числі, без проведення попередньо процедури щодо вилучення цих земельних ділянок, відтак вважає вище вказане рішення сільської ради незаконним та за захистом своїх прав змушений звернутися до суду.

Представник позивача - адвокат Ференц Л.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, пославшись на обставини викладені у позовній заяві, просить позов задоволити.

Представник відповідача - Нагуєвицької сільської ради - сільський голова Вовків О.М. в судовому засіданні позовні вимоги заперечила. Вказала, що оскаржуване рішення сільської Ради не порушує права позивача . Однак відзив на позовну заяву не подавала та на підтвердження своїх заперечень не було долучено жодних письмових доказів.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з"явилась, причини неявки суд не повідомила.

Суд, вислухавши вступне слово сторін, перевіривши матеріли справи, безпосередньо дослідивши докази, дійшов до таких висновків.

Вимогами ст. ст. 13, 81 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

З аналізу практики Європейського суду з прав людини вбачається, що у випадку ухвалення рішення по суті спору органом, якому прямо не властива судова функція, ч. 1 ст. 6 Конвенції підлягатиме застосуванню у разі, якщо таке рішення підлягає подальшому контролю з боку «судового органу, який має повну компетенцію» (рішення Європейського суду з прав людини від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України»).

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

У п. 3 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» визначено, що кожен доречний і важливий аргумент особи має бути проаналізований і одержати відповідь суду. В умовах дії такого принципу суди не повинні обмежуватися заявленими сторонами доводами та поданими ними доказами, а мають здійснювати активну роль у встановленні об`єктивної істини, вживаючи усіх можливих заходів для перевірки та встановлення усіх фактичних даних зі спору. Водночас у п. 42 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 2007 року по справі «Бендерський проти України» вказано, що відповідно до практики, яка відображає принцип незалежного здійснення правосуддя, судові рішення мають достатньою мірою висвітлювати мотиви, на яких вони ґрунтуються.

Необхідність зазначення в судових рішення чіткого обґрунтування результатів оцінки доказів передбачена й у ст. 263 ЦПК України, відповідно до якої судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, суд повинен зазначити мотиви його прийняття чи відмови у прийнятті.

Ураховуючи наведені правові висновки, суд вважає за можливе розглянути вимоги позивача ОСОБА_5 , ретельно дослідивши дотримання Нагуєвицькою сільською радою Дрогобицького району Львівської області при прийнятті оскаржуваного рішення вимог земельного законодавства, тобто наявність обґрунтованих посилань на визначені законом підстави для залишення земельної ділянки у комунальній власності та мотиви, з яких Нагуєвицька сільська рада прийняла оскаржуване рішення.

Статтею 14 Конституції Українипередбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ч. 3 ст. 71 ЗК України, земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Нормами статті 81 ЗК України також передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, приватизації, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини.

Частиною другою статті 152 ЗК України встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно із ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Порядок і процедура передачі земельної ділянки у власність громадянинові встановлена статтею 118 ЗК України.

Судом встанолено, що згідно відповідних записів, що містяться у господарських книгах Нагуєвицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області у користуванні прозивача ОСОБА_5 уже протягом десятиліть перебуває земельна ділянка площею 0,25га для обслуговування належного йому на праві особистої приватної власності житлового будинку, господарських споруд та будівель по АДРЕСА_1 .

Рішенням сесії Нагуєвицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області з урахуванням чинного до цього часу рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 листопада 2017р. у справі №442/3460/17 надано йому, ОСОБА_4 , дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) на земельну ділянку площею 0,25га для обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель по АДРЕСА_1 .

Після цього, розроблену відповідною ліцензованою організацією на його замовлення технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) затверджено відповідним рішенням XXVIII сесії сьомого демократичного скликання Нагуєвицької сільської ради за №396 від 06 лютого 2019р. та передано йому ОСОБА_4 цю земельну ділянку із кадастровим №:01:004:0113 у його приватну власність.

Згідно рішення сесії Нагуєвицької сільської ради №266 «Про залишення у комунальній власності земельної ділянки на АДРЕСА_1 », вбачається, що пунктом 1 цього оскаржуваного рішення XX сесії сьомого демократичного скликання Нагуєвицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області вирішено залишити у комунальній власності Нагуєвицької сільської ради частину охоронної зони траси газопроводу середнього тиску у селі Нагуєвичі по АДРЕСА_1 шириною 4-ри метри - по 2 (два) метри з обох боків від зовнішньої стінки газопроводу - вздовж усієї протяжності вітки.

Обставини щодо проходження траси газопроводу через частину земельної ділянки, належної позивачу на праві приватної власності, підтверджуються копією Детального плану території під будівництво та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд у АДРЕСА_1 , розробленого на замовлення ОСОБА_2 від 2018р., який додано до матеріалів цивільної справи.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Статтею ст. 393 ЦК України передбачено, що акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника/користувача за його позовом визнається незаконним та скасовується.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК органи приймають одне з відповідних рішень.

Статтею 152 Земельного кодексу України передбачено способи захисту прав на земельні ділянки» та визначено, що Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) від; шкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно статті 153 ЗК України вбачається, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість. Колишній власник земельної ділянки, яка викуплена для суспільних потреб, мас право звернутися до суду з позовом про визнання недійсним чи розірвання договору викупу земельної ділянки та відшкодування збитків, пов`язаних з викупом, якщо після викупу земельної ділянки буде встановлено, що земельна ділянка використовується не для суспільних потреб.

Статтею 154 ЗК України передбачено відповідальність органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за порушення права власності на землю, де передбачено, що Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати не передбачені законодавчими актами додаткові обов"язки чи обмеження.

Органи виконавчої вла,и та органи місцевого самоврядування несуть відповідальність за шкоду, заподіяну їх неправомірним втручанням у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою.

Згідно частини 1 статті 155 ЗК України вбачається, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Таким чином рішення відповідача, - рішення XX сесії сьомого демократичного скликання Нагуєви лької сільської ради Дрогобицького району Львівської області №266 від 13 квітня 2018р. «Про залишення у комунальній власності земельної ділянки на АДРЕСА_1 » підлягає скасування, оскільки таке, прийнято із грубим порушенням ряду норм матеріального закону та грубо порушує право приватної власності на належну позивачу ОСОБА_5 земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 133, 141, 354 ЦПК України, ст. ст. 319, 373 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 152, 153, 154 Земельного кодексу України суд, -

ухвалив :

Позов задоволити.

Визнати недійсним та скасувати рішення ХХ сесії сьомого демократичного скликання Нагуєвицької сільської Ради Дрогобицького району Львівської області № 266 від 13 квітня 2018 року " Про залишення у комунальній власності земельної ділянки на АДРЕСА_1 .

Стягнути із Нагуєвицької сільської Ради Дрогобицького району на користь позивача ОСОБА_1 , інд- НОМЕР_1 , спалчений останнім судовий збір в розмірі 768.40 грн.

Повний текст рішення виготовлено 18.03.2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Гарасимків Л.І.