Номер провадження: 22-ц/813/3337/20
Номер справи місцевого суду: 501/3684/18
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без проведення судового засідання апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 червня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в інтересах позивача ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасно виплачені аліменти,

встановив:

10.12.2018 року до суду звернулась ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах позивача ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасно виплачені аліменти, у сумі 7562549,54 грн., а також судові витрати у справі в розмірі 5000 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області на користь ОСОБА_3 з відповідача ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку відповідача щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 17 січня 2013 року і до повноліття дитини.

На підставі вказаного рішення Іллічівським міським судом Одеської області видано виконавчий лист та у Чорноморському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (далі - ВДВС ГТУЮ в Одеській області) відкрито виконавче провадження. Однак відповідач несвоєчасно сплачував стягнуті з нього аліменти, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка станом на 31 липня 2018 року складала 89 977,53 грн. Згідно з розрахунком позивача розмір неустойки за прострочення сплати аліментів за період з 01 січня 2013 року по 31 серпня 2018 року складає 752 549,54 грн.

У зв`язку з викладеним, посилаючись на ч.1 ст.196 СК України, позивач стверджувала про необхідність стягнення з відповідача пені у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги визнав частково, зазначивши у письмових доводах те, що позовні вимоги не обгрунтовані і суд не має права стягувати пеню більшу, ніж загальна сума заборгованості по аліментам, яка станом на 31 липня 2018 року складає 89 977,53 грн. Також відповідач вказав, що він не погоджується з вимогами про стягнення з нього витрат на правову допомогу, оскільки правова допомога в сумі 5000 грн. не відповідає дійсності (а.с.65-67).

Також ОСОБА_1 посилався на те, що він не винний в несвоєчасній сплаті аліментів. У відзиві на позов відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що він неодноразово звертався до відділу ДВС з питанням надати йому банківські реквізити отримувача ОСОБА_3 з метою своєчасності сплати встановленого судом розміру аліментів, однак це прохання не було виконано, в усній формі йому було повідомлено про наявність реквізитів Сбербанку Росія та фактично відповідач був позбавлений своєчасно перераховувати кошти стягувачеві (а.с.78-80).

Разом з тим відповідач ОСОБА_1 не надав суду свого обгрунтованого розрахунку пені та судових витрат, які підлягають стягненню з нього на користь ОСОБА_3 .

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25 червня 2019 року позовні вимоги були задоволені частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 неустойку (пеню) за несвоєчасну виплату аліментів у розмірі 114 078,06 грн. та судові витрати у розмірі 1250 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування вказаного судового рішення і ухвалення нового - про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, без проведення судового засідання, колегія суддів виходить із того, що учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання, у тому числі сторони - через своїх представників: адвоката Дубінчук Ж.М. і адвоката Няньчук О.М., що передбачено ч.5 ст. 130 ЦПК України, та які приймали участь в суді першої інстанції (а.с.28, 59, 106-107).

Більше того, адвокат Дубінчук Ж.М. надала суду заяву про слухання справи в її відсутність (а.с.158).

При цьому, колегія суддів враховує, що у відповідності до п. 5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року (а.с.160) апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Оскільки жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників і без проведення судового засідання, на підставі наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення, яким є постанова суду, є 24.03.2020 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї (а.с.144-146), колегія суддівдійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, у Чорноморському міському ВДВС ГТУЮ в Одеській області на примусовому виконанні перебуває виконавчий лист №2/501/515 від 26.04.2013 року про стягнення на користь ОСОБА_3 з відповідача ОСОБА_1 аліментів на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку відповідача щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 17 січня 2013 року і до повноліття дитини (а.с.13-звор).

Згідно копії довідки-розрахунку заборгованості по аліментах від 09.08.2018 року заборгованість по сплаті аліментів боржника ОСОБА_1 станом на 31.07.2018 року складає 89 977,53 грн. (а.с.14-звор.).

Згідно копії довідки-розрахунку заборгованості по аліментах від 21.03.2019 року заборгованість по сплаті аліментів боржника ОСОБА_1 станом на 28.02.2019 року складає 114 078,06 грн. (а.с.104).

У зв`язку з цим, ухвалюючи судове рішення, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що заборгованість зі сплати аліментів виникла саме з вини відповідача, який неналежно виконував покладний на нього ст.180 СК України обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття, оскільки сплачував стягнуті з нього рішенням суду аліменти нерегулярно, належних та допустимих доказів того, що вказана заборгованість зі сплати аліментів виникла з незалежних від нього причин, суду не надав.

Посилання відповідача про те, що він неодноразово звертався до Чорноморського міського ВДВС ГТУЮ в Одеській області з питанням надати йому банківські реквізити отримувача ОСОБА_3 з метою своєчасності сплати встановленого судом розміру аліментів, однак це прохання не було виконано, та в усній формі йому було повідомлено про наявність реквізитів Сбербанку Росія, у зв`язку з чим відповідач фактично був позбавлений своєчасно перераховувати кошти стягувачеві, є необґрунтованими.

Такого висновку суд першої інстанції дійшов, виходячи з того, що наведені обставини не свідчать про відсутність вини відповідача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, оскільки він не був позбавлений можливості перерахувати аліменти на відповідний рахунок Чорноморського міського ВДВС ГТУЮ в Одеській області за місцем виконання виконавчого листа про стягнення аліментів згідно вимог ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що грошові суми, стягнуті з боржника, зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця.

З таким висновком повністю погоджується колегія суддів, а тому суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про наявність передбачених ст.196 СК України підстав для стягнення з відповідача на користь позивача неустойки за прострочення сплати аліментів.

При цьому, при ухваленні судового рішення суд обгрунтовано вказав, що неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Таким чином, загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою:

?p=(A1?1%?Q1)+(A2?1%?Q2)+……….(An?1%?Qn), де:

?p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову;

A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць;

Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць;

A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць;

Q2 - кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць;

An - нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову;

Qn - кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць.

Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

При цьому, судом правильно враховано, що зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Така правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №572/1762/15-ц.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При зверненні до суду, позивач надав розрахунок пені за прострочення відповідачем сплати аліментів, який здійснений з урахуванням даних розрахунку заборгованості по аліментах, складеного державним виконавцем Чорноморського міського ВДВС ГТУЮ в Одеській області. Розмір пені позивачем обчислено, виходячи із суми несплачених відповідачем аліментів за кожен день місяця окремо з моменту порушення відповідачем свого обов`язку щодо їх сплати - з січня 2013 року і до 01 липня 2018 року, загальна сума якого склала 752 549,54 грн. (а.с.3-4).

Дослідивши наведений розрахунок, суд дійшов висновку про те, що обчислений позивачем розмір пені за прострочення відповідачем сплати аліментів відповідно до формули, наведеної у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц та є правильним і обгрунтованим і складає 752 549,54 грн.

Однак, враховуючи, що ч.1 ст.196 СК України встановлено граничний розмір пені, яка може бути стягнута в разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, у розмірі, що не може перевищувати 100 відсотків заборгованості, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неустойка за прострочення сплати аліментів у розмірі 114 078,06 грн., тобто в розмірі визначеному у довідці-розрахунку заборгованості по аліментах від 21.03.2019 року (а.с.104).

Проте, повністю погодитись з висновком суду в цій частині, колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Так, як вбачається з матеріалів справи,позовні вимоги були заявлені щодо суми заборгованості по аліментам станом на 31 липня 2018 року, яка складала 89 977,53 грн.

На іншу суму, у тому числі станом на 28.02.2019 року, яка на думку представника позивача склала 114 078,06 грн., позовні вимоги не заявлялись, а тому у відповідності до принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого ст. 13 ЦПК України, суд не мав права задовольняти позовні вимоги, які не були заявлені позивачем.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сума пені за несвоєчасну сплату аліментів не повинна перевищувати 100 % суми заборгованості по аліментам, оскільки такі вимоги передбачені ч. 1 ст. 196 СК України, однак не погоджується з тим, що дана сума має складати 114 078,06 грн.

У зв`язку з цим, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 89 977,53 грн., що складає 100 % заборгованості по аліментам станом на 31.07.2018 року, тобто в межах заявлених позовних вимог. Вказана сума була обгрунтовано встановлена матеріалами справи і фактично не оспорюється її учасниками.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у відповідності до вимог, передбачених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд також позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог та вимог, які були предметом розгляду суду першої інстанції.

Що стосується інфляційних втрат, то вони не розраховані ні державним виконавцем, на виконанні якого мається виконавче провадження по стягненню аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ні позивачем по даній цивільній справі. Крім того, такі вимоги до суду не заявлялись.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

Так чином, рішення суду підлягає зміні, з прийняттям постанови, якою позовні вимоги ОСОБА_3 слід задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 пеню за несплату аліментів за період з 17.01.2013 року по 31.07.2018 року, у загальній сумі 89 977,53 грн.

Що стосується розподілення між сторонами судових витрат на правову допомогу, які згідно позовних вимог складають 5000 грн., то колегія суддів вважає за необхідне стягнути їх з відповідача на користь позивача пропорційно від задоволених позовних вимог, як то передбачено ст. 141 ЦПК України.

Так, позовні вимоги заявлені на 752 549,54 грн., а стягненню підлягає пеня у розмірі 89977,53 грн., тобто позовні вимоги задовольняються на 11,96 %.

У зв`язку з цим з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на правову допомогу у сумі 598 грн., що складає 11,96% від 5000 грн.

Судовий збір у сумі 1711,17 грн., які сплачені заявником апеляційної скарги (а.с.130, 134, 136), підлягають компенсації ОСОБА_1 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, у сумі 361,57 грн., що складає 21,13 % від стягнутої пені за оскаржуваним судовим рішенням (114 078,06 грн.) в порівнянні із задоволеними вимогами по апеляційній скарзі (89 977,53 грн.)

Оскільки зазначена справа згідно п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 червня 2019 року змінити і прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 , яка діє в інтересах позивача ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 пеню за несплату аліментів за період з 17.01.2013 року по 31.07.2018 року, у загальній сумі 89 977,53 грн. (вісімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот сімдесят сім гривень 53 копійки), а також понесені судові витрати у сумі 598 грн. (п`ятсот дев`яносто вісім гривень).

Судовий збір у сумі 361,57 грн. (триста шістдесят одна гривня 57 копійок) компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра