Справа № 408/514/19-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року смт Біловодськ

Біловодський районний суд Луганської області у складі:

головуючого Соболєва Є.О.,

при секретареві Савенко Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якому позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 ,

ВСТАНОВИВ :

Обґрунтовуючи свій позов ОСОБА_1 вказала, що їй на підставі договору купівлі-продажу належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно акту про фактичне проживання у вказаному будинку зареєстровані вона та відповідач. Однак, відповідач не проживає у даному житловому будинку без поважних причин з лютого 2008 року, не сплачує комунальні платежі, не бере участі в утримання житла, особистих речей його немає, він будинком взагалі не цікавиться. Де зараз проживає відповідач їй невідомо.

До початку підготовчого судового засідання від позивача надійшла заява, в якій вона просила розглядати справу за її відсутності.

Відповідач про час і місце розгляду справи був сповіщений належним чином, причин неявки не повідомив, відзив на позов у встановлений судом строк не надавав, заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило, тому суд вважав можливим розглянути справу за відсутності відповідача за наявними у ній матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, суд вважає необхідним зазначити таке.

Частиною четвертою статті 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За своїм змістом право власності полягає у належності власникові права володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України).

Із наданих позивачем матеріалів судом встановлено, що сторони у справі є колишнім подружжям, а саме вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 листопада 1984 року до 13 травня 2019 року (див. рішення Біловодського районного суду Луганської області про розірвання шлюбу від 11.04.2019).

Під час перебування у шлюбі ними на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22.09.2001 був придбаний житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , однак оформлений він був на позивача.

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР, що діяв на момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Дана норма закону є фактично тотожною положенням статей 60, 63 діючого Сімейного кодексу України, де передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно частин першої та другої статті 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Аналіз у сукупності наведених норм закону свідчить, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , незважаючи на те, що юридично право власності за ним на вказаний будинок не оформлене, в даному випадку фактично припинить право спільної сумісної власності останнього на це майно, яке він має право здійснювати разом із позивачем.

За таких обставин, враховуючи, що позивач не надала суду доказів того, що між нею та відповідачем здійснений поділ спільного майна подружжя, за яким спірний житловий будинок є виключно її власністю, суд вважає заявлену позовну вимогу такою, що не відповідає наведеним вище вимогам закону, а отже у задоволенні її позову слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_1 , у задоволенні її позову до ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому статтею 273 Цивільного процесуального кодексу України, яке може бути оскаржене безпосередньо до Луганського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання та підписання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складений та підписаний 16 березня 2020 року.

Головуючий: