Провадження № 2/727/288/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2020 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Смотрицького В.Г.

при секретарі Булега Н.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання сплатити грошову компенсацію за вартість частини квартири, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, уточнивши позовні вимоги в лютому 2018 року, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання сплатити грошову компенсацію за вартість частини квартири посилаючись на те, що ним та відповідачами приватизовано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , в якій на даний час мешкає відповідачка ОСОБА_2 .

В результаті приватизації квартири, за ним закріплене право спільної сумісної власності на квартиру.

У зв`язку з тим, що спірна квартира є однокімнатною, тому її розподіл є неможливим, як і неможливим є його проживання у даній квартирі.

Відповідно до звіту про оцінку майна №50 від 30.01.2018 року, вартість квартири АДРЕСА_1 становить 559043 грн., а 1/4 139760,75 грн.

А тому просив зобов`язати відповідачів сплатити йому грошову компенсацію в сумі 139760,75 грн., що становить 1/4 частку вартості квартири АДРЕСА_1 , оскільки виділ в натурі 1/4 частки спірної квартири є неможливим.

Позивач ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві. Просили задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала і в своїх поясненнях підтвердила обставини, викладені у відзиві. В останнє судове засідання не з`явилась, просила завершити розгляд справу в її відсутність.

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідачів, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності, що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 06.02.2004 року (а.с.29) та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.3, 93-94).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.86).

Відповідно до висновку №18039 судової оціночно-будівельної експертизи від 07.08.2018 року (а.с.68-77), ринкова вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 29,70 кв.м., становить 417018 грн.

Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно, регулюються статтею 364 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України, кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з урахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року (справа № 6-2925 цс15).

Суд вважає, що вимоги позивача про стягнення грошової компенсації за частку квартири є безпідставними, оскільки як вбачається з вимог законодавства, компенсація частки можлива лише при спільній частковій власності, однак, як вбачається з правовстановлюючих документів на квартиру, спірна квартира належить позивачу та відповідачам на праві спільної сумісної власності.

Крім того, позивач бажаючи отримати компенсацію, не просить припинити своє право власності на частку в квартирі та визнати за відповідачами право власності на всю квартиру.

Відповідно до копії пенсійного посвідчення (а.с.30), відповідачка ОСОБА_2 є інвалідом другої групи та отримує пенсію по інвалідності, що підтверджується довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області №1225 від 14.02.2018 року (а.с.54).

Відповідачка ОСОБА_6 має на утриманні двох неповнолітніх дітей, що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.57-58).

Суд, враховуючи майновий стан відповідачів вважає, що відповідачі не мають можливості сплатити позивачу грошову компенсацію, оскільки це становитиме для них надмірний тягар, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження позовних вимог.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.

За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання сплатити грошову компенсацію за вартість частини квартири необхідно відмовити, оскільки позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними, не підтверджуються жодним належним та допустимим доказом.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.3, 15, 358, 364 ЦК України, ст.ст.12, 13, 76, 81, 89, 259, 263, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання сплатити грошову компенсацію за вартість частини квартири відмовити.

З повним рішенням суду особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитись 25 березня 2020 року.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 30 днів з дня проголошення рішення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя: