Номер провадження: 22-ц/813/1683/20
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомарецького М.М.,

при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 березня 2019 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

14 грудня 2016 року ОСОБА_2 представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси із позовною заявою, яка в подальшому була уточнена, та просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 14 листопада 2012 року у розмірі 117000,00 грн станом на 31 березня 2018 року, яка складається з наступного: 9323,38 грн заборгованість за кредитом, 107676,61 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом, та судові витрати у розмірі 1762,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 14 листопада 2012 року ОСОБА_1 стала клієнтом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» підписавши Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКу, 25 липня 2013 року відповідачу було переоформлено кредитну картку на престижну кредитну картку «Універсальна Gold 55» відповідно до тарифів якої отримав кредит у розмірі 3764,83 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитним лімітом. Крім того, відповідач дав свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком договір. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою ОСОБА_1 щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач порушує виконання зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 31 березня 208 року має заборгованість у розмірі 244811,18 грн. Також позивач зазначає, що законодавством не передбачено вимагання від боржника повернення лише повної суми заборгованості, тому заборгованість до стягнення становити 117000,00 грн (а.с.104-107).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13 березня 2019 року було вирішено позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості залишити без задоволення у повному обсязі (а.с.230-235).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 представник АТКБ «ПРИВАТБАНК» звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТКБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції щодо не укладення кредитного договору, безпідставності та недоведеності позовних вимог ґрунтується на припущеннях, адже в даному випадку відповідач підписуючи анкету-заяву від 28 листопада 2012 року, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості висловив сою згоду з формою договору та його умовами, тобто підписуючи зазначену анкету-заяву, ОСОБА_1 погодилася з умовами та правилами надання банком послуг, та приєднання до умов та правил надання банківських послуг є укладенням договору з банком. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту апелянт зазначає, що банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Крім того доказами користування відповідачем кредитними коштами є виписка по рахунку, наявна в матеріалах справи, в якій відображено всі операції із використанням кредитних коштів, зняття грошових коштів, а також, розмір нарахованих відсотків та штрафних санкцій за порушення зобов`язання (а.с.238-247).

21.06.2019 року до апеляційного суду надійшов відзив представник ОСОБА_1 Таранової Н.В., якою сторона відповідача просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Представник позивача посилається на те, що в матеріалах справи відсутній оригінал анкети-заяви ОСОБА_1 від 28.11.2012 року. При цьому представник відповідача зазначила, що ані анкета-заява від 28.11.2012 року, ані анкета-заява від 14.11.2012 року не можуть вважатися самі по собі кредитним договором, оскільки вони не заповнені належним чином. Крім іншого представник відповідача зазначила, що матеріали справи не містять відомостей на підтвердження факту наявності заборгованості відповідача за кредитним договором в розмірі 117 000 грн, а банком не доведено правомірність встановлення первісного кредитного ліміту у сумі 3764,83 грн.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.07.2019 зупинено провадження в справі до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 342/180/17-ц 24.01.2020 року ухвалою суду апеляційної інстанції поновлено провадження в справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційне провадження за скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 березня 2019 року розглядається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що розрахунок заборгованості та зазначений у ньому кредитний ліміт у сумі 1795,03 грн. протирічить довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, згідно якої зазначено, що встановлення кредитного ліміту у розмірі 3764,83 грн відбулося саме 25.07.2013 року. Згідно розрахунку заборгованості, який надано позивачем станом на 31.03.2018 року, заборгованість за кредитом збільшується за рахунок нарахування відсотків за користування тілом кредиту. Банком не доведено правомірність встановлення первісного кредитного ліміту у сумі 3764,83 грн, а тому, як зазначив суд першої інстанції, збільшення тілу кредиту до 9323, 38 грн, з подальшим нарахуванням процентів за користування тілом кредиту банком відбувалось без належних для цього підстав. В зв`язку з наведеним суд першої інстанції дійшов висновку, що твердження позивача про те, що відповідачка отримала кредит у розмірі 3764,83 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки є хибним, оскільки не підтверджено належними доказами. В анкеті-заявці дійсно є запис, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», а також Тарифами складають між відповідачем та позивачем договір про надання банківських послуг, а не кредитний договір, як стверджує позивач. Так, суд першої інстанції дійшов висновку, що надані банком документи свідчать про те, що згоди щодо усіх істотних умов договору між банком та відповідачкою досягнуто не було, а тому вирішив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги, вказує на наступне.

Апелянт в своїй скарзі серед іншого посилається на те, що про оформленні анкети-заяви на отримання кредиту, що була підписана відповідачкою, зазначено з чим погодилась остання, заява разом із Пам`яткою, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між відповідачкою та Банком договір про надання банківських послуг. Укладання договору здійснюється за принципом укладення між Банком і клієнтом договору приєднання (ст. 634 ЦК України). Підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих Банком Умов і Тарифів.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За положеннями ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Стаття 1055 ЦК України визначає, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Разом з тим неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом (14.12.2016 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Вказана позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17. Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. При цьому апеляційний суд зауважує, що суди першої та апеляційної інстанції мають право відступити від позицій суду касаційної інстанції в аналогічних справах з належним мотивуванням відповідного рішення в залежності від обставин конкретної справи, яка розглядається судом. Підстав для відступлення для сформованої позиції ВП ВС не встановлено.

Отже, враховуючи наведене, оскільки анкета-заява від 14.11.2012 року, надана позивачем, не містить основні умови договору, зокрема не зазначена сума кредиту, зміна кредитного ліміту, строк повернення, проценти за сплату кредитних коштів, номер рахунку, в тому числі карткового, пеня, штрафи, згода на збільшення кредитного ліміту, а крім того у відповідній графі не зазначена відповідна відмітка щодо отримання відповідачкою Пам`ятки, яка містить Тарифи та основні умови обслуговування та кредитування (вказана заява-анкета містить лише анкетні дані відповідачки), апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апелянта.

Щодо інших доводів. Як вбачається з матеріалів справи Банк, звертаючись до суду, з відповідним позовом просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором в сумі 86008, 08 грн на підставі кредитного договору № б/н від 28.11.2012 року та відповідно надав копію розрахунку за вказаним договором та копію анкети-заяви ОСОБА_4 від 28.11.2012 року (т. 1, а.с. 3, 4-5, 6).

В подальшому позивач подав до суду уточнену позовну заяву, якою просив суд стягнути з відповідача заборгованість в сумі 86008, 08 грн на підставі кредитного договору № б/н від 14.11.2012 року. При цьому позивач відповідно надав до суду копію розрахунку за вказаним договором та копію анкети-заяви ОСОБА_4 від 14.11.2012 року (т. 1, а.с. 189-191, 192, 194-195, т. 2, а.с. 104-107, 108-109).

Тобто, фактично в матеріалах справи містяться дві різні анкети-заяви, підписані ОСОБА_4 на приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (обидва документи не містять основних умов кредитного договору), одна датована 14.11.2012 року, інша 28.11.2012 року. До вказаних анкет-заяв надані два Розрахунки заборгованості за договором від 14.11.2012 року та договором від 28.11.2012 року. Вказані Розрахунки містять ідентичну інформацію. При цьому апеляційний суд зауважує, що в процесі розгляду справи в суді першої інстанції стороною відповідача заявлялись відповідні клопотання про витребування доказів - матеріалів кредитної заборгованості, однак позивачем не були усунені відповідні недоліки. Відтак, не зрозуміло на підставі якого саме кредитного договору звертався Банк до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Крім іншого, з матеріалів справи не вбачається та позивачем не було надано відповідних доказів щодо процедури збільшення кредитного ліміту, банк не надає жодних пояснень та виписок з відповідного рахунку відповідачки починаючи з 14.11.2012 року по 25.07.2013 року, тобто з дати укладення кредитного договору.

На виконання ухвал суду першої інстанції про витребування доказів позивачем були надані до суду розрахунки заборгованості за декількома картковими рахунками відповідача: 5211*7944, 5168*7445, 4149*7328, 4149*4177, 5211*2846. Жодних пояснень щодо вказаних розрахунків із посиланням на відповідний картковий рахунок (за яким Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості) позивачем надано не було. В розрахунках, наданих позивачем до первісного та уточненого позову та на виконання клопотань відомості щодо руху коштів на рахунках відрізняються. Навіть шляхом співставлення та порівняння розрахунків заборгованості, наданих позивачем, відсутня можливість встановити щодо якого саме карткового рахунку звертається до суду позивач. Відтак, оскільки докази, надані позивачем на підтвердження своїх вимог є суперечливими, не відтворюють в повній мірі обставини, на які посилався позивач як на підставу для підтвердження своїх вимог та які мають значення для справи, доводи апеляційної скарги у відповідній частині відхиляються. При цьому позивач не позбавлений права на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з наданням відповідних належним, допустимих та достовірних доказів на підтвердження своїх доводів та вимог.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому положеннями ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Щодо інших доводів апеляційної скарги апеляційний суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення та без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомарецький

П.М. Черевко

18.03.2020 року м. Одеса