Єдиний унікальний номер 233/3008/19
Номер провадження 22-ц/804/514/20
Головуючий у 1-й інстанції Наумик О.О.
Доповідач Азевич В.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2020 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Гапонова А.В., Кішкіної І.В.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області справу № 233/3008/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17 жовтня 2019 року (суддя Наумик О.О., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Костянтинівка Донецької області, текст повного судового рішення складено 31 жовтня 2019 року),-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що від зареєстрованого 03 жовтня 2012 року шлюбу з відповідачем вони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Фактичні шлюбні відносини з відповідачем були припинені у 2017 році, з 2018 року вони проживають окремо. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає разом з нею. Батько дитини - відповідач ОСОБА_2 самоусунувся від участі у вихованні та забезпеченні сина з власної ініціативи, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає, фактично не може надати їй дозвіл на виготовлення закордонного паспорту, як проїзного документа дитини та надати дозвіл в той чи інший проміжок часу на тимчасовий виїзд дитини за межі України разом з нею. Відповідач мешкає в м. Макіївці Донецької області, фактично не може і не бажає виїжджати з окупованої території України (зони проведення ООС) в Донецькій області для надання їй дозволу на виготовлення закордонного паспорту як проїзного документа спільної дитини та надання дозволу в той чи інший проміжок часу на тимчасовий виїзд дитини за межі України разом з матір`ю. Звертала увагу на гарантійний лист, наданий їй компанією ТОВ «Солюшенс енд Трейд ЛТД» (Solution & Trade LTD Osauhing), що є зареєстрованою юридичною особою на території республіки Естонія, та має відповідні реєстраційні дані: АДРЕСА_1. Зазначена компанія має намір її працевлаштування як співробітника із гарантіями організації місця мешкання її та членів її сім`ї на період з 01.01.2020 по 01.01.2025 включно. Відтак є необхідність звернення до посольства республіки Естонії на території України з відповідним клопотанням про отримання довготривалої візи на період її роботи у Естонії, й відповідно візи для її сина, ОСОБА_3 . Крім того, в м. Макіївка Донецької області продовжують мешкати її рідні, яких вона має намір відвідувати, задля чого в неї є необхідність перетинати лінію розмежування між Україною та тимчасово непідконтрольною територією України. Разом з нею має бажання, щоб переміщався і її син, ОСОБА_3 . Відтак при будь-якій поїздці до м. Макіївки Донецької області їй потрібно отримувати згоду відповідача на проїзд разом із своїм сином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до його бабусі. З урахуванням мешкання, ОСОБА_2 в м. Макіївці Донецької області (на тимчасово непідконтрольній території України) зазначену згоду фізично й фактично неможливо отримати, бо вона повинна бути оформлена й посвідчена нотаріусом України, що не здійснюють свою діяльність на тимчасово непідконтрольній території України. Враховуючи викладене, просила з урахуванням уточненої позовної заяви, надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дозвіл на виїзд разом з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за кордон без дозволу (згоди) батька дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до досягнення дитиною шістнадцяти років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 ; дозволити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , або її офіційному представникові, без згоди батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення дитиною шістнадцяти років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17 жовтня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

На вказане судове рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що в м. Макіївка Донецької області продовжує жити її мати, яку зважаючи на її вік вона намагається підтримувати, у зв`язку з чим буде перетинати лінію розмежування між Україною та тимчасово непідконтрольною територією України для надання її догляду. Відтак, при кожній поїздці до м. Макіївка їй потрібно отримувати згоду колишнього чоловіка на проїзд разом із своїм сином до його бабусі. З урахуванням мешкання ОСОБА_2 в м. Макіївка зазначену згоду фізично й фактично не можливо отримати, оскільки вона повинна бути оформлена й посвідчена нотаріусом України, що не здійснюють свою діяльність на тимчасово непідконтрольній території України. Вказує, що судом першої інстанції не було взято до уваги гарантійний лист компанії ТОВ «Солюшенс енд Трейд ЛТД», що є зареєстрованою юридичною особою на території республіки Естонія. Зазначена компанія мала намір її працевлаштування як співробітника із гарантіями місця мешкання для неї та членів її сім`ї на період з 01.01.2020 року по 01.01.2025 року включно. Крім того, посилається на те, що суд першої інстанції не врахував зміст Електронного повідомлення «292», за текстом якого відповідач не заперечував проти задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної скарги не надходив.

Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі - позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 29 березня 2013 року Червоногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області (а.с.8).

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області від 09 жовтня 2019 року (а.с.76).

Малолітня дитина сторін проживає разом з матір`ю, що позивач підтвердила довідкою Голосіївського управління поліції у місті Києві ГУНП України від 18.07.2019 за № 421 (а.с.33).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що вимога надати позивачці дозвіл на виїзд разом з малолітнім сином за кордон без дозволу (згоди) батька дитини до досягнення дитиною шістнадцяти років не відповідає законодавству України, оскільки при вирішені таких позовних вимог істотне має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Виходячи з цього висновку суд першої інстанції відмовив і в задоволенні вимоги про надання дозволу позивачці або її офіційному представникові без згоди батька оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої дитини сторін за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення дитиною шістнадцяти років. Суд першої інстанції також зазначив про те, що в позовній заяві позивачем не заявлена вимога про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини сторін без згоди батька саме до Естонії в означений період часу, тобто не зазначена держава прямування та відповідний часовий проміжок перебування в ній, як і не заявлена вимога про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини сторін без згоди батька до тимчасово окупованої території України.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими.

За частинами 1, 3 статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною 1 статті 154 СК України батьки мають право на самозахист своєї дитини.

Частиною 3 статті 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв`язання спорів у цій сфері визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ.

Згідно із статтею 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Зазначені правила затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 року №57. Згідно пунктів 3, 4 даних Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Пунктом 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно з пунктом 5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей» в`їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57.

Згідно з пунктом 5.1.2 вказаного Тимчасового порядку виїзд з неконтрольованої території громадян України які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред`явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України» або статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи. Тобто виїзд з неконтрольованої території на територію України не вимагає дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність, за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

В позовній заяві ОСОБА_1 просила суд надати ОСОБА_1 дозвіл на виїзд ОСОБА_3 за кордон без дозволу (згоди) батька дитини ОСОБА_2 до досягнення дитиною повноліття; дозволити ОСОБА_1 або її офіційному представникові без згоди батька ОСОБА_2 оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої дитини ОСОБА_3 за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ним повноліття.

09 серпня 2019 року до суду першої інстанції надійшла заява про зміну позовних вимог, в які зазначено, що ОСОБА_1 просить суд надати їй дозвіл на виїзд разом із ОСОБА_3 за кордон без дозволу (згоди) батька дитини ОСОБА_2 до досягнення дитиною шістнадцяти років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 ; дозволити їй або її офіційному представникові без згоди батька ОСОБА_2 оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої дитини ОСОБА_3 за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення дитиною шістнадцяти років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Отже, ані в позовній заяві, ані в заяві про зміну позовних вимог ОСОБА_1 не просила суд надати дозвіл неповнолітньому ОСОБА_3 без згоди батька на переміщення через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, про що обґрунтовано зазначив суд першої інстанції.

Згідно частинам 1 та 2 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Одними з основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін та диспозитивність.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Як передбачено частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Підстава позову - це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12 лютого 2020 року у справі №265/19735/18.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції пропонував позивачці привести позовні вимоги відповідно до способу захисту її прав та інтересів, визначеному законом, з чим вона не погодилася (а.с. 19-31).

Частиною 2 статті 264 ЦПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 6 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи вищезазначене, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними у зв`язку із виходом за межі позовних вимог.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Апеляційний суд виходить з того, що дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої особи у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17.

Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 643/1090/17 зазначив, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

Проте, позивачем не зазначено інформації про державу прямування, відповідний часовий проміжок перебування в цій державі та мету такої поїздки. Отже, вимоги щодо надання дозволу на виїзд за кордон до досягнення дитиною шістнадцяти років не відповідають нормам чинного законодавства.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги гарантійний лист Компанії ТОВ «Солюшенс енд Трейд ЛТД» від 27 липня 2019 року № 27.7-19 колегія суддів вважає необґрунтованим. Суд першої інстанції надав належну правову оцінку даному листу, зазначивши, що суд його не бере до уваги в якості доказу, оскільки позивачем не заявлена вимога про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини сторін без згоди батька саме до Естонії в означений період часу, тобто не зазначена держава прямування та відповідний часовий проміжок перебування в ній.

Стосовно електронного повідомлення № 292 від 19.09.2019 року, яке здійснено від імені відповідача у справі ОСОБА_2 та зі змісту якого випливає, що він не заперечує проти задоволення позову, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що з даного повідомлення неможливо встановити суб`єкта відправлення, а тому суд першої інстанції правильно зазначив, що це ставить під сумнів справжність цього повідомлення щодо волевиявлення відповідача. Крім того, відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд також відхиляє доводи позивача відносно того, що суд першої інстанції не взяв до уваги прецедентну практику, яка сформувалася за результатами розгляду аналогічних справ в Україні.

Зі змісту оскаржуваного рішення випливає, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду в аналогічних справах, зокрема, послався на висновки суду касаційної інстанції в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 та постанові від 03 липня 2019 року у справі № 643/1090/17.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає встановленим процесуальним законом вимогам законності і обґрунтованості.

Інші доводи апеляційної скарги також є необґрунтованими та такими, що не впливають на висновку суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: А.В. Гапонов

І.В. Кішкіна

Повний текст постанови складено 24 березня 2020 року.

Суддя-доповідач В.Б. Азевич