ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 685/201/18
Провадження № 22-ц/4820/250/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Журбіцький В.О.,

з участю представниці відповідача Москалюк С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про розірвання договору про надання банківських послуг, стягнення грошових коштів і визнання кредитно-заставного договору недійсним за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 6 листопада 2019 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст первісних позовних вимог

В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») про розірвання договору про надання банківських послуг і стягнення грошових коштів.

ОСОБА_1 зазначив, що у 2017 році сторони уклали договір про надання банківських послуг, за умовами якого відповідач відкрив йому картковий рахунок для перерахування заробітної плати. У вересні 2017 року АТ КБ «Приватбанк» списало з цього рахунку 2 000 грн без відповідного розпорядження позивача.

За таких обставин ОСОБА_1 просив суд розірвати укладений сторонами договір і стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на свою користь 2 000 грн незаконно утриманих коштів.

Короткий зміст додаткових позовних вимог

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитно-заставного договору недійсним.

ОСОБА_1 зазначив, що 19 грудня 2006 року сторони уклали кредитно-заставний договір №НМАWRX10337441, за умовами якого АТ КБ «Приватбанк» надало йому кредит у розмірі 465 грн 30 коп. строком на 12 місяців. Позивач не укладав цього договору, не підписував його та не отримував у банку грошових коштів, а тому оспорюваний правочин вчинений поза його волею та є недійсним в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України.

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 просив суд визнати укладений сторонами кредитно-заставний договір №НМАWRX10337441 від 19 грудня 2006 року недійсним (нікчемним).

Процесуальні дії суду першої інстанції

Ухвалою від 4 липня 2018 року вказані позови об`єднані судом першої інстанції в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 6 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Розірвано договір про надання банківських послуг, укладений 4 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» у виді анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 1 818 грн 71 коп.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави 704 грн 80 коп. судового збору. Повернуто ОСОБА_1 704 грн 80 коп. сплаченого судового збору.

Суд виходив з того, що договором про надання банківських послуг, який укладений сторонами у виді анкети-заяви про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 4 вересня 2017 року, не визначено право банку на списання грошових коштів з карткового рахунку клієнта без його розпорядження. Оскільки відповідач списав з рахунку ОСОБА_1 1 881 грн 71 коп. неправомірно, то укладений сторонами договір про надання банківських послуг слід розірвати, а списані кошти повернути позивачеві. ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів про те, що заява позичальника №НМАWRX10337441 від 19 грудня 2006 року підписана не ним, а іншою особою, внаслідок чого підстави для визнання кредитно-заставного договору недійсним відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що 4 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Вступаючи у правовідносини, сторони визначили, що ця заява, Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку та Пам`ятка клієнта становлять укладений між ними договір про надання банківських послуг. Відповідно до п. 2.1.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» вправі здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнтів у разі настання термінів платежів по іншим договорам. ОСОБА_1 допустив заборгованість за раніше укладеним кредитно-заставним договором, а тому відповідач правомірно списав кошти з його карткового рахунку. Суд першої інстанції не врахував усіх обставин справи, не застосував норми чинного законодавства, що регулюють спірні відносини, та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для розірвання договору та стягнення грошових коштів.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

АТ КБ «Приватбанк» не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про визнання кредитно-заставного договору недійсним, а тому згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку в цій частині рішення суду не переглядається.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 не подав відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши учасницю судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

4 вересня 2017 року сторони уклали договір про надання банківських послуг шляхом підписання ОСОБА_1 та представником банку анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

На виконання цього договору АТ КБ «Приватбанк» відкрило позивачеві картковий рахунок № НОМЕР_1 . Для здійснення операцій по рахунку відповідач видав ОСОБА_2 платіжну картку № НОМЕР_2 .

22 вересня та 24 жовтня 2017 року АТ КБ «Приватбанк» списало з карткового рахунку ОСОБА_1 1 818 грн 71 коп. у рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором №НМАWRX10337441 від 19 грудня 2006 року.

а) щодо вирішення позовних вимог про стягнення грошових коштів

Застосовані норми права

Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України.

За змістом ст.ст. 179, 192 ЦК України грошові кошти є речами, що виконують роль загального еквіваленту та платіжного засобу. Відносно них можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Із положень ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України слідує, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як передбачено ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною 1 статті 55 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Договір банківського рахунку укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами (ч. 1 ст. 1067 ЦК України).

В силу ч. 2 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до п. 1.3 ст. 1 Закону України від 5 квітня 2001 року №2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» дата валютування зазначена платником у розрахунковому документі або в документі на переказ готівки дата, починаючи з якої кошти, переказані платником отримувачу, переходять у власність отримувача. До настання дати валютування сума переказу обліковується в обслуговуючих отримувача банку або в установі учасників платіжної системи.

Статтею 1071 ЦК України визначено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на банківський рахунок переходять у власність останнього, який має виключне право розпоряджатися ними, а банк, у свою чергу, в межах договору та відповідно до вимог законодавства виконує функції з обслуговування банківського рахунка клієнта (здійснює зберігання коштів, за розпорядженням клієнта проводить розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів тощо). При цьому за відсутності розпорядження клієнта банк може списати грошові кошти з рахунку лише на підставі рішення суду, а також якщо таке списання передбачено нормами закону чи умовами договору.

З матеріалів справи вбачається, що за умовами укладеного між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 договору про надання банківських послуг банк зарахував на картковий рахунок останнього грошові кошти. Після зарахування на рахунок ці кошти стали власністю ОСОБА_1 та могли були списані з рахунка без розпорядження позивача лише на підставі рішення суду, а також відповідно до вимог закону чи умов договору.

Будь-яке рішення суду чи закон, які б зобов`язували АТ КБ «Приватбанк» здійснити списання коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 відсутні, а доводи банку про те, що списання грошових коштів з рахунку позивача передбачено умовами договору про надання банківських послуг спростовуються наступним.

Заперечуючи проти позову, АТ КБ «Приватбанк» зазначило, що між ним і ОСОБА_1 був укладений договір банківського рахунку шляхом приєднання останнього до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, розміщених на сайті www.privatbank.ua, згідно п. 2.1.2.3.3 яких клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах сум, що підлягають сплаті банку за цим договором, при настанні термінів платежів, списання грошових коштів з рахунків клієнта, у разі настання термінів платежів по інших договорам клієнта в розмірах, визначених цими договорами, а також списання грошових коштів клієнта, у межах сум, що підлягають сплаті банку за зобов`язаннями третіх осіб, де клієнт є заставодавцем, якщо грошові кошти клієнта, майнові права на які знаходилися в заставі за зобов`язаннями третіх осіб, були зараховані на рахунок клієнта (договірне списання).

На підтвердження вказаних обстави АТ КБ «Приватбанк» надало суду: анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 4 вересня 2017 року (а.с. 53), скриншот указаного сайту (а.с. 54) та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті https://privatbank.ua (а.с. 55).

В суді ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 визнав, що він підписав указану анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, разом із тим, позивач заперечив факт укладення сторонами договору, за умовами якого він доручав банку списувати грошові кошти з його карткового рахунку. Таких умов указана анкета-заява не містить.

Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті https://privatbank.ua, не підписані ОСОБА_1 , а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови розумів позивач, ознайомився та погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Таким чином, у суду відсутні докази про укладення АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 договору, за умовами якого останній доручав банку списувати грошові кошти з рахунку клієнта без його розпорядження. Цю обставину АТ КБ «Приватбанк» не довело.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у АТ КБ «Приватбанк» не було законних підстав для списання грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 , у зв`язку з чим порушене право позивача підлягає поновленню.

Посилання АТ КБ «Приватбанк» на правомірність списання грошових коштів з банківського рахунку ОСОБА_1 не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

б) щодо вирішення позовних вимог про розірвання договору про надання банківських послуг

Застосовані норми права

Частиною 1 статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору (п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

За змістом указаних норм права підставою для розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 18 вересня 2013 року (справа №6-75цс13), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права.

З матеріалів справи вбачається, що за договором про надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» відкрило ОСОБА_1 картковий рахунок для зарахування на нього заробітної плати.

Незаконне списання банком з цього рахунку протягом вересня-жовтня 2017 року всіх грошових коштів призвело до того, що ОСОБА_1 не отримав заробітної плати та був позбавлений засобів для існування.

Внаслідок неправомірних дій банку ОСОБА_1 завдано значної шкоди, у зв`язку з чим він значною мірою втратив те, на що розраховував при укладенні договору про надання банківських послуг.

Отже, АТ КБ «Приватбанк» допустило істотне порушення цього договору, тому суд першої інстанції прийняв обґрунтоване рішення про його розірвання.

Доводи АТ КБ «Приватбанк» про відсутність підстав для розірвання договору суперечать нормам закону та фактичним обставинам справи.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 6 листопада 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 березня 2020 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

А.В. Купельський

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Бурлак Г.І.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 27