справа № 208/1310/20
№ провадження 2/208/1357/20
УХВАЛА
20 березня 2020 року м. Кам`янське
Суддя Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області Івченко Т.П., розглянув матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) «про зняття арешту», -
25 лютого 2020 року до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області звернулась позивач ОСОБА_1 із позовною заявою до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) «про зняття арешту», відповідно до позовних вимог позивач прохає:
- Винести рішення про скасування постанов б/н про накладення арешту від 03.04.2009 року винесених державним виконавцем Стомаченко О.В. Заводського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ;
- Зобов`язати Заводський відділ державної виконавчої служби у місті Кам`янське Південо-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) внести данні до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про зняття обтяжень № 8610547 та № 8613800, яким накладено арешти на все нерухоме майно.
25 лютого 2020 року ухвалою Заводського районного суду міста Дніпропетровської області залишено без руху.
19 березня 2020 року через канцелярію Заводського районного суду міста Дніпропетровської області надійшла уточнена позовна заява.
Перевіривши надані матеріали, та враховуючи, те що позивач - ОСОБА_1 не усунув недоліки, зазначені в ухвалі від 25.02.2020 року, то згідно до ст.185 ЦПК України, приходжу до наступного.
Так, згідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 2 Постанови від 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Ст. 55 Конституції України, Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно до ст. 15 ЦК України:
1.кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
2. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦК України, Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Обов`язковою умовою для набуття будь-якою особою право на звернення до суду, є наявність у зазначеної сторони прав, інтересів та свобод, які існують та які порушені, невизнані або оспорювані, що узгоджується з приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України.
Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Як зазначено позивачем ОСОБА_1 у позовній заяві та заяві на виконання ухвали від 25.02.2020 року, що майна, відносно якого він є власником або володільцем, на час звернення із позовом до суду в нього не має, та необхідно зняти арешт, з майна якого в нього не має, але яке він придбає та зареєструє в подальшому та зазначив, що нерухоме майно, буде автоматично арештоване, та надав документи без підтвердження відповідності копій та не залучив третю сторону.
Таким чином, ОСОБА_1 не надав доказів та не навів обґрунтування наявності порушення, невизнання або оспорювання належних йому прав як власника або володільця будь-якого майна, його наявність, та не підтвердив що діями або бездіяльністю відповідача порушень або не визнано його права та інтереси, які б підлягали судовому захисту.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.
В зазначеній категорії справ, відповідачами є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.
Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк або іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року N 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження).
В той же час, звертаючись із позовом, позивач ОСОБА_1 не вказав як відповідача особу, яка є боржником, або в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.
Але, зазначаючи відповідачем Заводський відділ державної виконавчої служби у місті Кам`янське Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро), не вказав та не обґрунтував які саме права його були порушені зазначеним відповідачем, та внаслідок яких правовідносин, та чому вказана особа визначена як відповідач, а не третя особа.
Також судом враховується, що поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Можливість практичного здійснення права на звернення до суду за судовим захистом залежить від певних передумов, які у цивільній процесуальній літературі іменуються передумовами права на звернення до суду за судовим захистом. Ці передумови розподіляють на суб`єктивні, які належать до особистості суб`єктів спору, та на об`єктивні, пов`язані з характером предмета, який підлягає внесенню на розгляд суду; на позитивні та негативні залежно від зв`язку права на звернення до суду з наявністю або відсутністю цих передумов.
До суб`єктивних передумов належить процесуальна правоздатність особи, яка звернулася до суду за судовим захистом, а також суб`єкта, який буде притягнутий судом як відповідач або заінтересована особа. Право на звернення до суду за судовим захистом виникає одночасно з виникненням цивільної процесуальної правоздатності. Так, відповідно до ст. 28 ЦПК здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) визнається за всіма фізичними і юридичними особами. Оскільки всі фізичні особи набувають процесуальної правоздатності з моменту народження і не можуть бути її позбавлені, а відповідно і здатності звернення до суду за судовим захистом, то в судовій практиці питання щодо процесуальної правоздатності може виникати тільки стосовно організацій. Процесуальна правоздатність організацій залежить від того, чи є організація юридичною особою.
Суб`єктивною передумовою права на звернення до суду є також процесуальна заінтересованість особи. За загальним правилом звертатися до суду можна лише за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Із цього положення ст. З ЦПК випливає наявність заінтересованості особи в судовому захисті. Щодо заінтересованості осіб, які звертаються до суду за захистом прав, свобод та інтересів іншої особи, або державних чи суспільних інтересів, то їх заінтересованість має службовий характер і обумовлена їх правовим становищем.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Крім того, в прохальній частині позовних вимог, позивачем не зазначено які саме позовні вимоги та щодо якого саме майна позивача позивач просить зняти арешт, що також не надає можливість визначити підсудність справи Заводському районному суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, ціну позову, розмір сплати судового збору, осіб чиї інтереси пов`язані з заявленими позовними вимогами, або на права яких осіб може вплинути рішення суду.
Звернення із позовом на майбутнє, не узгоджується із приписами ст.ст. 2,4, 12,13 ЦПК України, та не обмежує права позивача на звернення із позовом у разі порушення, невизнання або оспорення його прав, які існують або будуть існувати, у разі наявності для цього правових підстав.
Крім того, позивачем не усунуто недоліки позовної заяви і в частині долучення доказів по справі, які подані в порушення вимоги ст. 95 ЦПК України, а у разі обмеження такої можливості, не подано клопотань про витребування доказів в передбаченому ЦПК України порядку.
Згідно частин 2, 4, 5 статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено у порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Відповідно до ч.1 ст.185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Враховуючи, те що позивач - ОСОБА_1 не усунув недоліки, зазначені в ухвалі від 25.02.2020 року, не зазначив щодо якого майна заявлено позов щодо зняття з нього арешту, не провів оцінку майна, не визначив ціну позову, не сплатив судовий збір з врахуванням ціни позову, не визначив підсудність спору, не надав належні докази, не виклав прохальну частину, та не здійснив інші дії на виконання ухвали від 25.02.2020 року, з необхідністю дотримання вимог ст.ст. 175-177 ЦПК України, то в порядку ст.185 ЦПК України, позовна заява ОСОБА_1 підлягає визнанню неподаною та поверненню позивачеві, що не обмежує ОСОБА_1 у праві на повторне звернення із позовом.
Враховуючи вищезазначене та керуючись вимогами ст.185 ЦПК України, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) «про зняття арешту», - в порядку передбаченому ст. 185 ЦПК України, - визнати неподаною та повернути позивачеві.
Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Згідно до 15.5) Перехідних положень ЦПК України, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
15.8) оприлюднення інформації щодо справи, визначеної цією редакцією Кодексу, на офіційному веб-порталі судової влади України здійснюється в порядку, визначеному Положенням про автоматизовану систему документообігу суду
Суддя Івченко Т. П.