Справа № 464/4155/19 Головуючий у 1 інстанції: Борачок М.В.
Провадження № 22-ц/811/4088/19 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року м.Львів

Справа № 464/4155/15

Провадження № 22ц/811/4088/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Сихівського районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 7 листопада 2019 року у складі судді Борачка М.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦВГ Україна» про зобов`язання до вчинення дій, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТзОВ «ЦВГ Україна», у якому просить визнати дії відповідача нечинними; зобов`язати відповідача прийняти його на роботу на посаду інженера - електроніка у відповідності штатного розкладу з посадовим окладом 8 700 грн. на місяць з 4 липня 2019 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 4 липня 2019 року до моменту виходу на роботу за вказаною посадою; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду за формулою 100 грн.*N, де N - кількість днів, включно до дня повної виплати йому належних сум. В обґрунтування позову посилається на те, що згідно направлення Львівського міського центру зайнятості від 27 червня 2019 року №0025010, він (позивач) 3 липня 2019 року звернувся до ТзОВ «ЦВГ Україна» про прийняття на роботу на вакантну посаду інженера-електроніка. Стверджує, що начальник відділу персоналу, не вивчивши надані ним документи (паспорт, трудову книжку, резюме, копію первісної трудової книжки, диплом, медичну картку), провів екскурсію у цеху основного виробництва та зазначив, що посадовий оклад становить 8700 грн. Вказує, що не погодився із розміром заробітної плати. Начальник відділу персоналу вніс запис у направлення, що він (позивач) у зв`язку з поганим зором не підходить для зайняття вакантної посади. Вважає, що у нього є право на прияняття на посаду інженера-електроніка, про що вказано у направленні Львівського міського центру зайнятості. Вважає, що йому завдано матеріальних та моральних збитків службовими особами ТзОВ «ЦВГ Україна». Стверджує, що діями відповідача йому завдано фізичний біль і страждання, які він зазнав у зв`язку із протиправними діями відповідача, що полягали у відмові у прийнятті на роботу з використанням обману. Просить позов задовольнити.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 7 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Ухвалено визнати незаконною відмову ТзОВ «ЦВГ Україна» у прийнятті ОСОБА_1 на роботу на посаду інженера-електроніка.

Зобов`язано відповідача повторно розглянути направлення Львівського міського центру зайнятості №0025010 від 27 червня 2019 року про працевлаштування ОСОБА_1 .

В решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 . Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким що порушує його законні права та інтереси, винесеним з порушенням норм матеріального права. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на доводи позовної заяви.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що відповідач діяв правомірно при вирішенні питання про прийняття позивача на роботу. Підстав для задоволення позову немає. Суд при ухваленні рішення вийшов за межі позовних вимог і самостійно сформулював позовну вимогу, яку задовольнив. Вважає, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права і порушено норми процесуального права, що є підставою для скасування рішення повністю і відмову в позові.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Д атою ухвалення рішення, прийнятого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Рішення в частині задоволених позовних вимог не оскаржене і не переглядається. Апеляційний суд не вбачає підстав для перегляду справи в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з такого.

Встановлено, що Львівський міський центр зайнятості надав Шабатурі ОСОБА_2 .М. направлення №0025010 від 27 червня 2019 року на працевлаштування на вільне робоче місце інженера-електроніка Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦВГ Україна». Однак позивач отримав відмову від відповідача у прийнятті на роботу, у якій причиною такої відмови зазначено: «не підходить (поганий зір)».

Згідно із статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кодексом законові про працю України визначено правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці.

Відповідно до статті 22 цього Кодексу забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу.

Згідно з частиною 6 статті 24 КЗпП України забороняється укладення трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком запропонована робота протипоказана за станом здоров`я.

Свою відмову у прийнятті на роботу позивача відповідач мотивував тим, що ОСОБА_1 має поганий зір, хоч жодних медичних документів, які б вказували на протипоказання або неможливість виконання позивачем обов`язків інженера-електроніка не надано.

З урахуванням встановлених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про підставність вимоги позивача в частині визнання незаконною відмови відповідача у прийнятті його ( ОСОБА_1 ) на посаду інженера-електроніка.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 24 КЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Пунктом 5 посадової інструкції інженера-електроніка, затвердженої наказом відповідача №39-а від 28 лютого 2014 року, передбачено кваліфікаційні вимоги до вказаної посади. Зокрема інженер-електронік повинен мати професійно-технічну або базову вищу освіту та стаж роботи від 3-х років.

Пунктом 36 Розділу 1 (Професіонали) Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого Наказом Мінпраці № 336 від 29 грудня 2004 року, передбачені кваліфікаційні вимоги для інженера-електроніка. Особа, яка претендує на зайняття такої посади, повинна мати повну вищу освіту відповідного напряму підготовки (спеціаліст) без вимог до стажу роботи.

Позивач не надав суду жодних доказів, які б підтверджували наявність у нього відповідної освіти.

З трудової книжки позивача вбачається, що він з 18 грудня 2013 року по 3 квітня 2014 року працював на посаді інженера-електроніка 1 категорії, однак ця обставина не підтверджує наявності у ОСОБА_1 освіти відповідного напряму підготовки.

Позивачем під час влаштування на роботу до відповідача не надано документів про освіту. Відтак, він не довів наявність у нього відповідної освіти для зайняття вакантної посади інженера-електроніка. У зв`язку з цим суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача прийняти позивача на роботу та стягнення середнього заробітку належить відмовити.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Судом першої інстанції встановлено, що дії відповідача щодо відмови позивачу у прийнятті на роботу є незаконними, тому, з метою ефективного способу захисту порушеного права позивача, необхідно зобов`язати ТзОВ «ЦВГ Україна» повторно розглянути питання про прийняття позивача на роботу відповідно до направлення Львівського міського центру зайнятості №0025010 від 27 червня 2019 року.

Позивач зазначив, що моральну шкоду йому завдано відмовою відповідача у прийнятті на роботу. Обґрунтовуючи факт заподіяння такої шкоди, позивач посилався лише на те, що він безробітний і перебуває у скрутному матеріальному становищі.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають доказуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до вимог статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Доказів цього позивач не надав.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції посилався на те, що твердження позивача, не є достатніми для стягнення моральної шкоди. Позивачем не надано доказів, які б слугували підтвердженням того, що він зазнав фізичного болю і моральних страждань внаслідок дій відповідача.,

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягає до задоволення, оскільки чинне законодавство про працю передбачає оплату вимушеного прогулу у разі незаконного звільнення, переведення на іншу роботу, затримку видачі трудової книжки та у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Порушень норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, не встановлено.

Підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Керуючись ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 7 листопада 2019 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Постанову складено і підписано 19 березня 2020 року.

Головуючий

Судді