Номер провадження: 22-ц/813/4226/20
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 липня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сав-Дістрибьюшн», 3-я особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Рестарт СП» про розірвання договору, стягнення грошових коштів сплачених за товар, моральної шкоди та неустойки

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сав-Дістрибьюшн» (далі ТОВ «Сав-Дістрибьюшн»), в якому просила суд:

-розірвати договір купівлі-продажу № 203ФТ-0714-18126895 телевізору PHILIPS (модель 32РНТ4201/12, серійний номер НОМЕР_1 ), укладений 18 червня 2017 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «САВ-ДІСТРИБЬЮШН»);

-стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «САВ-ДІСТРИБЬЮШН» на користь ОСОБА_1 грошові кошти сплачені за товар в сумі 7 499,90 грн.;

-стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «САВ-ДІСТРИБЬЮШН» на користь ОСОБА_1 неустойку у розмірі 12 975,00 грн.;

-стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «САВ-ДІСТРИБЬЮШН» на користь ОСОБА_1 страховий платіж у розмірі 899,00 грн.;

-стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «САВ-ДІСТРИБЬЮШН» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 25 000,00 грн.;

-стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «САВ-ДІСТРИБЬЮШН» витрати на послуги адвоката у зв`язку з наданням правової допомоги.

Протокольною ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22.05.2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Рестарт СП» (а.с. 107-110).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сав-Дістрибьюшн», 3-я особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Рестарт СП» про розірвання договору, стягнення грошових коштів сплачених за товар, моральної шкоди та неустойки відмовлено.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 липня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

У відзивах на апеляційну скаргу, ТОВ «Сав-Дістрибьюшн» та третя особа: ТОВ «Рестарт СП», посилаючись на її необґрунтованість, просять суд апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 липня 2019 року залишити без змін (а.с. 176-176, 185-188).

До суду апеляційної інстанції з`явився представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 та представник ТОВ «Сав-Дістрибьюшн» - Баглай Д.Г.

Представник третьої особи - ТОВ «Рестарт СП» до суду не з`явився, проте 12.03.2020 надіслав на адресу суду клопотання, в якому просив слухати справу за апеляційної скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 липня 2019 року за відсутності ТОВ «Рестарт СП».

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність представника ТОВ «Рестарт СП», який своєчасно і належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи та від якого надійшло клопотання про слухання справи у його відсутність.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу № 203ФТ-0714-18126895 від 18.06.2017 року (далі Договір) ТОВ «САВ-ДІСТРИБЬЮШН» (постачальник) продав, а ОСОБА_1 (покупець) купила телевізор PHILIPS (модель 32РНТ4201/12, серійний номер НОМЕР_1 ) вартістю 7 499,90 грн., у тому числі ПДВ 1 383,30 грн. Разом із вартістю телевізора також було сплачено страховий платіж у розмірі 899,00 грн. за договором добровільного страхування майна та фінансового ризику.

У договорі купівлі-продажу вказується, що товар попередньо перевірений продавцем у присутності покупця на відповідність вимогам щодо якості та комплектності.

Передача товару здійснюється за актом приймання-передачі. Згідно з актом приймання-передачі товару від 18.06.2017 р., підписаного представником Постачальника та Покупцем, під час передачі товар перевірено Постачальником в присутності Покупця на відповідність комплектності, Покупцеві надано всю доступну інформацію про товар, яка вимагається чинним законодавством України. Товар передається Покупцеві у повній комплектації, разом з експлуатаційними документами, зміст яких відповідає ДСТУ та Закону України «Про мови». Покупець не має претензій щодо якості та комплектності товару.

19.05.2018 року ОСОБА_1 письмово звернулась до магазину із вимогою: щодо обміну товару або поверненням грошей, у зв`язку із виявленням недоліків в процесі експлуатації товару. До заяви була надана копія акту технічного стану від 17.05.2018р., Сервісного центру ТОВ «Рестарт СП» з висновками: «під час діагностики був виявлений дефект LCD панелі. Ремонт ІНФОРМАЦІЯ_1 заміною панелі».

Магазин «Фокстрот» у своїй відповіді від 22.05.2018 року запропонував позивачці передати придбаний товар в авторизований сервісний центр, або до магазину «Фокстрот», для подальшої передачі його в авторизований сервісний центр виробника з метою безкоштовного сервісного обслуговування. Позивач самостійно передала товар до сервісного центру для проведення ремонту.

Згідно звіту до ремонту № ВТ513 від 23.05.2018 року сервісного центру ТОВ «РЕСТАРТ СП» у телевізорі було проведено заміну LCD панелі та оновлено програмне забезпечення. Ремонт закінчено 29 травня 2018 року. Таким чином, недолік у придбаному товарі було усунуто в строк в порядку гарантійного ремонту.

30 травня 2018 року ОСОБА_1 забрала відремонтований товар, претензій щодо якості проведення ремонту не заявляла.

Однак, 16 серпня 2018 року позивачка повторно звернулась до сервісного центру ТОВ «РЕСТАРТ СП» та передала телевізор для проведення ремонту.

13 вересня 2018 року недоліки товару були усунуті сервісним центром.

Згідно звіту до ремонту № ВТ2398 від 16.08.2018 р., було проведено заміну LCD панелі та холодну пайку SMD елемента.

Судом встановлено, що з моменту проведення останнього ремонту та по сьогоднішній день телевізор знаходиться у сервісному центрі ТОВ «РЕСТАРТ СП». Телевізор перебуває у справному стані, проте ОСОБА_1 відмовляється його забирати, зазначивши, що нею придбаний новий телевізор і вона наполягає на поверненні сплачених коштів.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 , користуючись своїм правом, пред`явила вимогу про безоплатне усунення недоліків товару та станом на день звернення до суду вимога споживача була виконана - недоліки у товарі повністю усунуті, а тому підстави для пред`явлення інших вимог, визначених ч. 1 ст. 8 Закону у позивача відсутні.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону Україні «Про захист прав споживачів» (далі Закон), у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати:

1) пропорційного зменшення ціни;

2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк;

3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника:

1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми;

2) заміни товару на такий же товар або на аналогічний товар з числа наявних у продавця (виробника).

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 8 Закону, споживач має право пред`явити одну з вимог, передбачених частиною першою цієї статті, а в разі її невиконання заявити іншу вимогу, передбачену частиною першої цієї статті.

Згідно з ч. 3 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів», вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті, пред`являються на вибір споживача продавцеві за місцем купівлі товару, виробникові або підприємству, що задовольняє ці вимоги за місцезнаходженням споживача.

У даних правовідносинах, підприємством, яке задовольняє вимогу ОСОБА_1 про безоплатне усунення недоліків у товарі є сервісний центр ТОВ «Рестарт СП», яке є третьою особою у справі.

Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що ОСОБА_1 , користуючись своїм правом, пред`явила вимогу про безоплатне усунення недоліків товару та станом на день звернення до суду вимога споживача була виконана - недоліки у товарі повністю усунуті, у зв`язку із чим, підстав для пред`явлення інших вимог, визначених ч. 1 ст. 8 Закону у позивача відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що не відповідають дійсності та суперечать нормам законодавства висновки суду щодо недоведеності позивачем істотних недоліків товару, апеляційним судом оцінюються критично, з огляду на таке.

Так, за змістом пункту 12 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» істотний недолік це недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак:

-він взагалі не може бути усунутий;

-його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів;

-він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором.

Частиною 9 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що при пред`явленні споживачем вимоги про безоплатне усунення недоліків товару вони повинні бути усунуті протягом чотирнадцяти днів з дати його пред`явлення або за згодою сторін в інший строк. За кожний день затримки недоліків понад установлений строк (чотирнадцять днів) споживачеві виплачується неустойка відповідно в розмірі одного відсотка вартості товару.

При цьому, відповідно до Акту технічного стану ВТ414 від 17.05.2018 року, ремонт зазначеного телевізору був можливий (а.с. 128).

Більш того, 13.09.2018 року вказаний ремонт було проведено та всі наявні недоліки товару були усунуті, що підтверджується Листом №10 від 03.10.2018 року за підписом директора сервісного центру ТОВ «Рестарт СП» Квасюк Н.В., який позивач отримала 05.10.2018 року (а.с.130).

З вищевказаного листа також вбачається, що позивачу було сплачено і компенсація за перевищення терміну виконання гарантійного ремонту у розмірі 1050грн. (1% від вартості товару за кожен день затримки). Факт отримання даної компенсації підтверджується розпискою ОСОБА_1 , у якій зазначено, що компенсація отримана та претензії до сервісного центру відсутні.

А тому обґрунтованим та доведеним є і висновок суду щодо безпідставної та необґрунтованої вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ «САВ-ДІСТРИБЬЮШН» неустойки у розмірі 12 975 грн. за затримку усунення недоліків понад установлений строк, оскільки таку компенсацію (за перевищення терміну виконання гарантійного ремонт) ОСОБА_1 отримала у розмірі 1050грн., про що нею власноруч складено розписку (а.с.130).

Позивачу запропоновано забрати товар, проте ОСОБА_1 досі відремонтований телевізор не отримала.

Як встановлено судами, з 13.09.2018 року та на даний час товар знаходиться у ТОВ «Рестарт СП» в робочому стані, без будь яких недоліків, про що неодноразово представник ТОВ «Рестарт СП» зазначав як у відзиві на позовну заяву так і у відзиві на апеляційну скаргу.

З урахуванням наведеного, будь яких доказів про те, що придбаний ОСОБА_1 товар має істотній недолік у розумінні п.12 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-ХП, позивач на порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України не надав як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 ЦПК України.

Безпідставними є і твердження апелянта про те, що жодної пропозиції від продавця щодо надання заяви на проведення експертизи телевізора та відправлення телевізора на експертизу позивачу не надходило.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі коли під час гарантійного строку необхідно визначити причини втрати якості продукції, продавець (виконавець, виробник) зобов`язаний у триденний строк з дня одержання від споживача письмової згоди організувати проведення експертизи продукції. Експертиза проводиться за рахунок продавця (виконавця, виробника). Якщо у висновках експертизи буде доведено, що недоліки виникли після передачі продукції споживачеві внаслідок порушення ним встановлених правил використання, зберігання чи транспортування або дій третіх осіб, вимоги споживача не підлягають задоволенню, а споживач зобов`язаний відшкодувати продавцю (виконавцю, підприємству, яке виконує його функції) витрати на проведення експертизи. Споживач, продавець (виконавець, виробник) мають право на оскарження висновків експертизи у судовому порядку.

Тобто, відповідно до цієї статті обов`язок організації проведення експертизи продукції покладено на продавця. Однак, вказані дії продавцем мають бути вчинені за згодою покупця та при його зверненні з приводу втрати якості продукції. Саме на споживача покладається обов`язок довести наявність істотного дефекту продукції, а тягар доказування причин виникнення недоліку товару покладений на продавця.

Очевидним є той факт, що встановити істотний недолік було б за можливе лише за наявності проведення відповідної експертизи, однак як вбачається з матеріалів справи, доказів того, що позивач надав відповідачу письмову згоду на проведення експертизи відсутні.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачу у судовому засіданні суду першої інстанції та апеляційної інстанції роз`яснювалось його право на проведення експертизи або надання відповідного висновку, складеного на його замовлення, однак з боку ОСОБА_1 відповідних клопотань не заявлялось.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 25 000 грн., то апеляційний суд вважає, що оскільки вимога про відшкодування моральної шкоди ґрунтувалася на неправомірності дій відповідача у відмові щодо розірвання договору та повернення коштів, проте такі дії неправомірними не визнані, тому судом правомірно відмовлено і у позові про відшкодування моральної шкоди.

При цьому, апеляційний суд також погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги щодо стягнення з ТОВ «САВ-ДІСТРИБЬЮШН» витрат у розмірі 2000 грн., понесених позивачем на послуги адвоката.

Відповідно до ст. 133 ЦПК, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі ст. 137 ЦПК, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В обґрунтування понесених витрат, ОСОБА_1 надано до суду лише ордер № 307474 від 09.11.2018 р., копію угоди про надання правової допомоги та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Однак, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги, позивачем до суду надано не було.

У доводах апеляційної скарги, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 зазначає, що таке посилання суду не відповідає дійсності, оскільки в угоді про надання правової допомоги вказано зміст доручення, а саме представництво в Київському районному суді м. Одеси, тобто участь у судових засіданнях по справі №520/17503/18 в якості адвоката позивача.

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 цього закону) .

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

-складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

-часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

-обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

-ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

За положеннями частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Таким чином, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15 та в останній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справа № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Таким чином, в апеляційній скарзі апелянтом не наведено доводів, які б спростували висновки суду, викладені в рішенні. При цьому, всі доводи апелянта зводяться лише до переоцінки доказів і тлумачення норм діючого законодавства на свій розсуд, а тому розцінюються до уваги не приймаються, оскільки не можуть слугувати підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 липня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сав-Дістрибьюшн», 3-я особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Рестарт СП» про розірвання договору, стягнення грошових коштів сплачених за товар, моральної шкоди та неустойки залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18.03.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда