Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2020 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - САВЛУК Т.В.

за участі секретаря - Бурячек О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача -адвоката Падалко О.Ю.,

відповідач - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно в порядку спадкування,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Київської міської ради з вимогами: «визнати факт проживання ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 з ОСОБА_2 з 2004 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати за собою, ОСОБА_1 , право власності у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 », що є предметом позову.

28 січня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва (головуючий суддя Астахова О.О.) відкрите провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності в порядку спадкування, та призначено розгляд у порядку загального позовного провадження.

При розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. (ч.ч. 1-2 ст. 174 ЦПК України)

12 квітня 2019 року відповідач - Київська міська рада, в особі представника Л. Солдатченко, подав відзив на позов, за змістом відзиву відповідач висловив свою позицію щодо підстав та предмету позову, просив в позові відмовити в повному обсязі, оскільки позивач ОСОБА_1 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстрований, доказів, які мали підтвердити спільне сумісне проживання зі спадкодавцем не надав, відсутнє попереднє звернення позивача до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії.

13 травня 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив від позивача, зі змісту якої вбачається, що позивач неодноразово звертався з заявами до Дніпровського районного суду м. Києва про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_2 в порядку окремого провадження. Різними суддями були винесені ухвали про закриття провадження по справі з тих підстав, що суд вбачав спір про право та необхідність звернення із позовною заявою, що позивач і зробив. Разом з тим позивач наголошує, що представник відповідача займала іншу позицію, звертаючись до суду з клопотаннями про залишення заяв позивача без розгляду з тих підстав, що останній претендує на квартиру ОСОБА_2 .

Також твердження представника відповідача, що позивач не звертався до нотаріуса не відповідає дійсності та підтверджується наданим позивачем витягом з спадкового реєстру. Той факт, що позивач не зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 не є безперечним доказом, що останній не проживав однією сім`єю та не вів спільного господарства зі спадкодавцем ОСОБА_2

04 листопада 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про витребування доказів.

Витребувано з Дніпровського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у місті Києві актовий запис про розірвання шлюбу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бродського Валерія Володимировича спадкову справу після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , витяг № 50009558 про реєстрацію у спадковому реєстрі.

21 травня 2020 року на підставі розпорядження керівника апарату Дніпровського районного суду м. Києва, відповідно до пункту 19 розділу VІІІ Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п. 7.54 розділу VІІ Засад використання автоматизованої системи документообігу суду призначено повторний автоматичний розподіл вказаної справи.

21 травня 2020 року вказану позовну заяву, у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, було передано в провадження судді Савлук Т.В.

22 травня 2020 року вказана заява була передана судді Савлук Т.В. відповідно до контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді.

12 червня 2020 року ухвало Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи для розгляду по суті в судовому засіданні.

Позивач та представник позивача - адвокат Падалко О.Ю. в судовому засіданні позов підтримали, просили позов задовольнити з підстав наведених у позовній заяві та доказів, які подано до позову та зібрано під час проведення підготовчого судового засідання, додатково пояснили, що з 1986 року позивач проживав разом з ОСОБА_2 за місцем її проживання в квартирі АДРЕСА_1 , весь цей час до моменту смерті спадкодавця вони проживала як одна сім`я, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, опікувались батьками ОСОБА_2 , які за станом здоров`я потребували сторонньої допомоги та проживали в цій же квартирі, за час спільного проживання вони разом робили ремонт в квартирі, придбавали нові меблів та побутову техніку, основний тягар утримання сім`ї покладався на позивача, який мав постійне місце роботи та стабільний заробіток, оскільки ОСОБА_2 тривалий час тяжко хворіла, а останні роки до її смерті хвороба стрімко прогресувала, тому позивач постійно дбав про її здоров`я, придбавав ліки за призначенням, здійснював догляд під час проходження стаціонарного лікування та за потреби в домашніх умовах, намагався забезпечувати всім необхідним намагаючись у будь-який спосіб полегшити страждання хворою. ОСОБА_2 була одинкою особою, власних дітей та близьких родичів не мала, після її смерті позивач всі витрати на поховання взяв на себе, до цього часу доглядає за могилою покійної , встановив пам`ятник, за наведених обставин позивач вважає, що суду надано достатньо належних доказів, які беззаперечно свідчать про спільне сумісне проживання зі спадкодавцем та його право на отримання спадщини як спадкоємець четвертої черги за законом.

Представник відповідача - Київської міської ради, в судове засідання не з`явився, Ю про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, правову позицію щодо предмету позову висловили у відзиві на позов, з іншими заявами (клопотаннями) до суду не звертались.

Вислухавши пояснення учасників справи, показ свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

За нормою частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Зазначені дії, що свідчать про намір спадкоємця прийняти спадщину, повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. (ст.1270 Цивільного кодексу України)

Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 належала на праві власності, квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 13 березня 2998 року, видане головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації. (а.с.121 зворот)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане Відділом державної реєстрації смерті головного територіального управління юстиції у м. Києві 09 жовтня 2017 року (актовий запис №15673). (а.с.117)

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина до складу якої входить об`єкт нерухомого майна - квартира АДРЕСА_1 .

24 листопада 2017 року на підставі заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. заведена спадкова справа №15-2017, яка в копії долучена до матеріалів цивільної справи (а.с.114-135).

Відповідно до ст.1264 Цивільного кодексу України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Частиною 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Як роз`яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК. Спадкування за законом здійснюється позачергово. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обв`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 2,4 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом та таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Доказами постійного проживання разом із спадкодавцем можуть бути довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом із ним, реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або у будинковій книзі, інші документи, які підтверджують факт постійного проживання разом із спадкодавцем.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Відповідно до ч. 2 ст.3 СК України закріплено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Конституційним судом України у рішенні від 03.06.1999 № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.

Постановою Верховного Суду від 14.02.2018 р. по справі № 129/2115/15-ц зазначено, що для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Вказані обставини судом не встановлено, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Виходячи з предмету позову, позивач ОСОБА_1 просить встановити факт проживання однією сім`єю із ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2004 року до часу відкриття спадщини, встановлення даного факту має юридичне значення для позивача, який має намір прийняти спадщину після смерті ОСОБА_6 , як спадкоємець четвертої черги за законом, оскільки інших спадкоємців у спадкодавця не має.

Доказами доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст.76 Цивільного процесуального кодексу України)

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. (ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України)

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю.

До спадкоємців четвертої черги належать жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 17.06.2020 року № 755/18012/16-ц (провадження 61-40658св18)

Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.90 Цивільного процесуального кодексу України)

Під час проведення підготовчого засідання судом постановлено ухвалу від 10.06.2020 року, яка занесена до журналу судового засідання, щодо задоволення заяви позивача про виклик та допит у якості свідків - ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 .

Свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в судовому засіданні підтвердили, що особисто знали покійну ОСОБА_2 та позивача, вони як родина проживала в одній квартирі АДРЕСА_1 , між ними ніколи не виникало жодних суперечок щодо ведення спільного господарства та користування квартирою, покійна останні роки життя часто хворіла, ОСОБА_1 опікувався нею, оплачував лікування та придбавав медичні препарати за призначенням лікарів, у свідків не виникало жодних сумнівів, що позивач та ОСОБА_2 є одна сім`я, враховуючи тривалість їх спільного сумісного проживання та взаємовідносини в родині більше 30 років до смерті останньої. Також, свідки підтвердили ведення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільних витрат, спільного харчування, спільного господарства, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт й інші обставин.

Законодавчо встановлено, що обов`язковою умовою для визнання членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Як убачається з долучених до позову доказів, з 2002 року ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності за загальним захворюванням, медичні довідки лікувальних установ містять дані щодо діагностованих захворювань хворої ОСОБА_2 , їх перебіг, призначення медикаментозного лікування та проходження стаціонарного лікування (оперативного втручання) , виходячи із загальної клініки захворювань, які мала ОСОБА_2 , вона за станом здоров`я потребувала сторонньої допомоги, яку і надавав ОСОБА_1 , піклувався про ОСОБА_2 , купував ліки, супроводжував до лікарні, допомагав у побуті тощо.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть, договору-замовлення № 50.6622П на організацію та проведення поховання від 09.10.2017 року та оплату послуг за договором (накладної, товарного чека) саме ОСОБА_1 займався похованням спадкодавця та організацією поминального обіду.

Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем доведено в повній мірі те, що з 2004 року позивач та ОСОБА_2 проживали разом однією сім`єю, як чоловік та жінка, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, позивач турбувався про стан здоров`я ОСОБА_2 , яка внаслідок загострення хронічних хвороб потребувала сторонньої допомоги та перебувала на стаціонарному лікуванні, дослідженні докази з урахуванням показань свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які фактично підтвердили обставини щодо проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, дають підстави вважати, що позивач має право на отримання спадщини як спадкоємець четвертої черги за законом в силу положень ст.1264 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як передбачено ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частиною 2 статті 1223 ЦК України регламентовано, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст 1264 ЦК України четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Стаття 1297 ЦК України зобов`язує спадкоємця, який прийняв спадщину, в складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

У відповідності до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно пунктів 4.11. - 4.18. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерство юстиції України N 296/5 від 22.02.2012р., для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком. Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Як роз`яснено у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до вимог ст. 49 Закону України «Про нотаріат» у разі не подання відомостей (інформації) та документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії, нотаріус відмовляє у її вчиненні, про що. на вимогу заінтересованої особи, виносить мотивовану постанову. Відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії із вказаних підстав надає особі право звернутися до суду із заявою про встановлення фактів, від яких залежить виникнення права на спадкування.

Вищенаведене відповідає також роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України, викладених в постанові «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, згідно п. 23 якого, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» закріплено, що судам слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові, а не відмови у відкритті провадження у справі (п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК), закриття провадження у справі (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК) або залишення позовної заяви без розгляду (ст. 207 ЦПК).

03 жовтня 2020 року (вих. № 76/02-31) приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , за відсутності доказів, які мали підтвердити родинні стосунки зі спадкодавцем.

Спадкування за законом відбувається у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини. При вирішенні питання спадкування за законом, враховуються такі юридичні факти, як: родинні стосунки (кровна спорідненість), шлюбні відносини, усиновлення (удочеріння), перебування на утриманні спадкодавця. Центральним субінститутом спадкування за законом є інститут черговості, який полягає в тому, що за загальним правилом кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування за відсутності бодай одного спадкоємця попередньої черги, обумовленого різними причинами: фізичною відсутністю, усуненням від права на спадкування, неприйняттям спадщини або відмовою від прийняття спадщини.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов`язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивач) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб.

Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно.

Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права.

Як вбачається з обставин справи, в цьому випадку, воля особи (позивача у даній справі) щодо вільного використання свого права, тобто володіння, користування та розпорядження майном, - зв`язана волею сторонніх осіб (відповідачів у справі), що суперечить вищевказаній презумпції.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що в розрізі даного спору позивачем доведено факт проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, що дає йому право отримати спадщину в порядку спадкування за законом як спадкоємець четвертої черги, у зв`язку з відсутністю потенційних спадкоємців першої-третьої черги за законом щодо майна померлої ОСОБА_2 , яка за життя не залишила заповіт, що підтверджується матеріалами спадкової справи, тому з урахуванням положень ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», за яким рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на вказане майно, тому у сукупності встановлених обставин є підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_1 , як спадкоємцем за законом майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, а право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою та при відсутності правовстановлюючого документа на спадкове майно.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно.

Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Як роз`яснення у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Київської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно в порядку спадкування підлягає задоволенню, ухвалюючи рішення суд задовольняє вимоги про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю із ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , більше п`яти років до часу відкриття спадщини, та визнання за ОСОБА_1 , спадкоємцем четвертої черги за законом щодо майна ОСОБА_2 померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на квартири АДРЕСА_1 .

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 392, 1216, 1217, 1218, 1258, 1259, 1268, 1269, 1296, 1297 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 12, 76-81, 82, 89, 133, 141, 259, 263-265, 273, 284, 288, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до Київської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно в порядку спадкування, - задовольнити.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, в період з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , як спадкоємцем за законом майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я