ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 березня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 738/1147/19

Головуючий у першій інстанції - Волошина Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/230/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД в складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.,

за участі секретарів судового засідання - Шапко В.М., Поклада Д.В.

Позивач - ОСОБА_1

Відповідач - ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 01 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя,

місце ухвалення судового рішення - м. Мена Чернігівської області

дата складання повного тексту судового рішення - 11 листопада 2018 року

У С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти на депозитному рахунку, відкритому у Менському відділенні філії «Чернігівського регіонального управління «ПАТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_2 ; провести розподіл спільного сумісного майна подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину грошових коштів на депозитному рахунку у Менському відділенні філії «Чернігівського регіонального управління «ПАТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_2 ; стягнути зі ОСОБА_2 1/2 частину грошових коштів, що знаходяться на депозитному рахунку у Менському відділенні філії «Чернігівського регіонального управління «ПАТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_2 .

Посилається, що вона з 02 червня 2018 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, наразі подружжя спільно не проживає. За час спільного проживання було набуто спільне майно - грошові заощадження в розмірі 5000 доларів США, які були покладені відповідачем на депозитний рахунок у АТ КБ «ПриватБанк».

Після припинення шлюбних відносин, відповідач відмовився добровільно повернути їй половину коштів з депозитного рахунку та половину відсотків, тому вона була змушена звернутися до суду.

Вказані кошти є їх спільним майном подружжя і підлягають поділу в рівних частках, оскільки договір банківського вкладу укладений відповідачем в період перебування сторін у шлюбі і за її згодою, а отже відповідач діяв в інтересах сім`ї.

Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 01 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 128 640 гривень, які знаходилися на депозитному рахунку № НОМЕР_1 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 у АТ КБ «Приватбанк» на підставі договору № SAMDNWFD801 вклад «Стандарт» строковий на 6 місяців від 25 березня 2019 року, укладеному між Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 , та були зняті 26 вересня 2019 року ОСОБА_2 та нараховані відсотки по депозиту у розмірі 7569,46 гривень.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину грошових коштів у розмірі 64 320 гривень, які знаходилися на депозитному рахунку № НОМЕР_1 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 у АТ КБ «Приватбанк» на підставі договору № SAMDNWFD801 вклад «Стандарт» строковий на 6 місяців від 25 березня 2019 року, укладеному між Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 , та були зняті 26 вересня 2019 року ОСОБА_2 .

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3147 гривень 09 коп. відсотків нарахованих на підставі договору № SAMDNWFD801 вклад «Стандарт» строковий на 6 місяців від 25 березня 2019 року, укладеному між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і визнати спільною сумісною власністю частину депозитного вкладу на депозитному рахунку НОМЕР_1 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 у АТ КБ «Приватбанк» на підставі договору № SAMDNWFD801 вклад «Стандарт» строковий на 6 місяців від 25 березня 2019 року, укладеному між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 , які були зняті 26 вересня 2019 року ОСОБА_2 у розмірі 28470 грн. та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 14235 гривень та 2978 грн. 57 коп. нарахованих відсотків.

Стверджує, що кошти на відкритому на його ім`я депозитному рахунку у АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 128640 грн. та відсотки у розмірі 7569,46 грн. не є спільною сумісною власністю подружжя, а є його особистою власністю і не підлягають поділу між ним та його дружиною

Наполягає, що суд першої інстанції прийняв до уваги тільки свідчення рідних позивача - матері ОСОБА_3 та сестри ОСОБА_4 , які є заінтересованими особами та зацікавлені у вирішенні питання на користь позивача.

Наголошує, що належність йому особисто спірних грошових коштів повністю доведено наявними у справі належними і допустимими доказами. Достовірно доведено отримання ним від батьків 42000 грн. і позивачкою зазначений факт в судовому засіданні не спростований.

Доведено продаж транспортного засобу ОСОБА_5 за 1500 доларів США, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою, яка є належним і допустимим доказом у справі у розумінні ст. ст. 76, 77, ч. 4 ст. 93 ЦПК України.

Проданий автомобіль придбаний ним за особисті кошти, які він заробив за кордоном у період з 01.12.2017 року по 28.02.2018 року, де працював на підставі трудового договору. Після повернення в Україну 12.02.2018 року, він придбав автомобіль 17.02.2018 року, що відповідає даті постановки автомобіля на облік і знятий з обліку - 31.01.2019 року.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_6 підтвердив отримання у борг під розписку 500 доларів США від нього, ОСОБА_2 , та підтвердив повернення боргу ОСОБА_2 з відсотками у розмірі 600 доларів США. А тому апелянт вважає зазначені кошти також своєю особистою власністю.

Позивачем не спростовано, що загальна сума грошових коштів, які є його особистою власністю, складає 100170 грн.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про розподіл процентів по депозиту, оскільки позивачка користувалась процентами. Позивач отримала на картку та використала грошові кошти у сумі 900 грн., 850 грн., 60 грн., а всього 1810 грн. Тому вважає, що нараховані відсотки по депозиту в розмірі 7767,14 грн. не можуть буди поділені у рівних частках між сторонами.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , а рішення Менського районного суду Чернігівської області від 01 листопада 2019 року - без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що з 02 червня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають дочку - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6, 7).

Під час перебування сторін у шлюбі, 25 березня 2019 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір № SAMDNWFD801 вклад «Стандарт» строковий на 6 місяців, за умовами якого ОСОБА_2 передав АТ КБ «ПриватБанк» кошти для розміщення на депозитному вкладі. Початкова сума вкладу - 128640 гривень, грошові кошти за вкладом зберігаються на рахунку № НОМЕР_1 , на суму вкладу нараховуються відсотки за ставкою 14,5 % річних, які зараховуються на рахунок/карту № НОМЕР_2 (а.с. 64).

Згідно виписок АТ КБ «ПриватБанк» за договором «Стандарт» строковий на 6 місяців, укладеним зі ОСОБА_2 , 26 травня 2019 року відбулося поповнення депозиту з карти НОМЕР_3 на суму 160 гривень (а.с. 66, 138).

На переконання відповідача ОСОБА_2 , із суми депозиту 128640 гривень, підлягає розподілу як спільне майно подружжя лише 1020 доларів США, що в еквіваленті становить 28470 гривень. Решта грошового вкладу є його особистою власністю, оскільки 42000 грн. надані йому батьками, 1500 доларів США - кошти від реалізації належного йому автомобіля, що на час відкриття депозиту в еквіваленті до гривні складало 41550 гривень; та кошти, надані ним 12 лютого 2017 року у борг ОСОБА_6 , які були повернуті останнім з відсотками у сумі 600 доларів США, що становить 16 620 гривень.

Звертаючись до суду з вимогою визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя грошові кошти, які знаходяться на депозитному рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_2 та стягнення 1/2 частини зазначених коштів на свою користь, ОСОБА_1 посилалась на положення ст. ст. 60, 61, 70 71 СК України.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що 128640 гривень, які були внесені на депозитний рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ім`я ОСОБА_2 у АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору № SAMDNWFD801 вклад «Стандарт» строковий на 6 місяців від 25 березня 2019 року, були набуті сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі за рахунок доходів від спільної праці обох сторін та коштів, подарованих на весілля.

Відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя за статтею 60 СК України.

Відповідачем не доведено і у справі відсутні докази, які б достовірно підтвердили, що внесені відповідачем на депозитний рахунок грошові кошти є його особистими коштами. Суд визнав, що спірні грошові кошти, які знаходилися на рахунку, відкритому на їм`я відповідача, необхідно визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що за період з 25 березня по 25 квітня 2019 року відсотки за депозитом зараховувалися на рахунок/карту № НОМЕР_4 , в цей час сторони проживали разом. Подружжя використовували нараховані за депозитом відсотки на власний розсуд в інтересах сім`ї, тому поділу між сторонами підлягають відсотки виплачені лише з 25 травня 2019 року по 25 вересня 2019 року на рахунок/карту НОМЕР_3 в сумі 6294,17 грн.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд враховуючи наступне.

Згідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя .

Виходячи із змісту статті 60 СК України визнається презумпція права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що грошові кошти є його особистою власністю не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Встановлюючи право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ч. 1 ст. 69 СК України визначає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно приписів ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, відповідачем не доведено у судах першої та апеляційної інстанцій що грошові кошти на загальну суму 128640 грн., розміщені відповідачем на депозитному рахунку у АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору, укладеного 25 березня 2019 року у період шлюбу і до фактичного припинення шлюбних відносин сторін, вносилися за рахунок його особистих коштів. Отже, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що кошти на депозитному рахунку, а також нараховані відсотки, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягають поділу між сторонами у рівних частках.

Доводи відповідача про внесення ним у банк особистих отриманих від батьків коштів та повернутих ОСОБА_6 позичених коштів, апеляційний суд відхиляє як юридично неспроможні та не підтверджені належними і допустимими документальними доказами у суді першої інстанції та в апеляційному суді, а рішення суду у цій справі стосовно отримання грошових коштів не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Твердження апелянта ОСОБА_2 про те, що на депозитний рахунок зараховувалися його особисті кошти, отриманні ним від реалізації його власного транспортного засобу, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував. Разом з тим, апелянтом не надано належних і допустимих документальних доказів на підтвердження того, що саме ці, отримані від реалізації автомобіля кошти, він вніс на відкритий депозитний рахунок у банку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і справедливим та ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані обставини справи та надано об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, а доводи скарги не містить передбачених процесуальним законом підстав для скасування оскаржуваного судового рішення і не впливають на правильність вирішення спору по суті.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 01 листопада 2019 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Менського районного суду Чернігівської області від 01 листопада 2019 року у цій справі.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: