печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

при секретарі судових засідань Винник С. М.,

за участю осіб:

позивача ОСОБА_1 і його представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача АТ «Державний ощадний банк України» - Сироватської О. М., відповідача ОСОБА_3 і його представника ОСОБА_7

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», ОСОБА_3 , про визнання права власності і стягнення коштів та відсотків за договором банківського вкладу,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати за ним право власності на грошові кошти у сумі 1 140, 00 доларів США, та нараховані проценти на вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 , розміщений у ПАТ «Державний ощадний банк України». В обґрунтування поданого позову, вказано, що 13 липня 2015 року матір`ю позивача ОСОБА_5 розміщено його особисті грошові кошти у розмірі 1 140 доларів США на рахунок № НОМЕР_1 , згідно з договором № 3384455, укладеним з ПАТ «Державний ощадний банк України», строком до 13 липня 2016 року та нарахуванням 9, 50 % річних. Після смерті матері позивач звернувся до банку, з метою отримання грошових коштів з вкладу та нарахованих процентів, але йому було відмовлено.

Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 30 серпня 2017 року у справі відкрито провадження та призначено судовий розгляд /а. с. 22/.

14 листопада 2017 року суд ухвалою, постановленою у судовому засіданні, внесеною до журналу судового засідання, до участі у справі залучено в якості третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_6 /а. с. 43, 44/.

На підставі норми пункту 9 частини першої Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-IV у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15 грудня 2017 року), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

10 січня 2018 року від третьої особи у справі ОСОБА_3 до суду надійшли письмові пояснення на позов, у яких він просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що грошові кошти, розміщені у ПАТ «Державний ощадний банк України» на рахунку, відкритому ОСОБА_5., були її власними заощадженнями набутими у період шлюбу з чоловіком ОСОБА_6 , доказів протилежного позивачем не надано /а. с. 47-49/.

У судовому засіданні 03 березня 2018 року позивачем подано уточнену позовну заяву, у якій просив визнати за ним право власності на грошові кошти у розмірі 1 140, 00 доларів США, що станом на 03 березня 2018 року еквівалентно 30 392, 40 грн з нарахованими процентами за вкладом згідно з договором № 3384455, вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 , які знаходяться на рахунках у ПАТ «Державний ощадний банк України», та стягнути з банку на його користь грошові кошти у вказаному розмірі з нарахованими процентами за вкладом. Обґрунтовуючи свій позов, ОСОБА_1 вказав, що ним було отримано з АТ «Дельта Банк» нецільову благодійну допомогу у розмірі 50 000, 00 грн, які планував розмістити на депозитному рахунку, проте через свій стан здоров`я не міг зробити це самостійно, а тому передав своєму батькові третій особі у справі ОСОБА_6 під розписку. У свою чергу, батько позивача передав грошові кошти своїй дружині і матері позивача - ОСОБА_5 , яка розмістила грошові кошти на депозит у ПАТ «Державний ощадний банк України» № НОМЕР_1 /а. с. 65-66/.

Таким чином позивач стверджує, що грошові кошти, які були розміщені на депозитному рахунку № НОМЕР_1 його матір`ю ОСОБА_5 належать йому на праві власності, як і нараховані відсотки на них за договором депозитного вкладу.

В уточненій позовній заяві позивач зазначив відповідачами АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 , який раніше виступав у процесуальному статусі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору.

На судовий запит від 23 серпня 2018 року з Першої Київської державної нотаріальної контори 25 вересня 2018 року направлено до суду Інформаційну довідку № 53294545 від 13 вересня 2018 року із Спадкового реєстру щодо заведення спадкової справи відносно майна померлого ОСОБА_6 /а. с. 114, 115/.

16 березня 2018 року відповідачем ОСОБА_3 подано до суду відзив на позов, у якому позовні вимоги не визнав, просив відмовити у його задоволенні /а. с. 79-81/.

Від ПАТ «Державний ощадний банк України» 19 червня 2018 року до суду надійшов відзив на позов, у якому сторона вимоги не визнала, просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що вбачається спір про право на спадщину і банк є неналежним відповідачем /а. с. 95-96/.

Ухвалою суду від 02 липня 2018 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті /а. с. 103-104/.

На підставі розпорядження керівника апарату суду № 57 від 05 лютого 2019 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи та передано для продовження розгляду справи головуючому судді Литвиновій І. В. /а. с. 121, 122-123/.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 і його представник ОСОБА_2 позов підтримали і просили суд задовольнити його.

Представник відповідача АТ «Державний ощадний банк України» - Сироватська О. М. просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позов.

Відповідач ОСОБА_3 і його представник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення позову, просили суд відмовити.

Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Згідно з випискою № /0817 по рахунку № НОМЕР_2 , відкритого позивачем в АТ «Дельта Банк», 14 листопада 2014 року на вказаних рахунок зараховано грошові кошти у розмірі 50 000, 00 грн як нецільова благодійна допомога клієнту /а. с. 74/.

Позивач стверджує, що розпорядився частиною вказаної грошової допомоги у валютному еквіваленті на суму 1 140 доларів США, передавши своєму батькові ( ОСОБА_6 ) під розписку для зберігання і подальшого розміщення на депозиті у банку. Самостійно позивач не міг покласти грошові кошти на депозитний рахунок у банку через стан свого здоров`я, оскільки постійно перебуває на лікуванні у лікувальних закладах /а. с. 68, 69/.

Такі доводи позивач підтверджує розписками написаними від імені його батька - ОСОБА_6 , який помер.

Водночас, мати позивача - ОСОБА_5 13 липня 2015 року уклала з ПАТ «Державний ощадний банк України» договір № 3384455 на вклад «Довіра», предметом якого грошові кошти у розмірі 1 140, 00 доларів США, які банк розміщує на вкладному (депозитному) рахунку № НОМЕР_1 під 9,5 % річних, строком на 12 місяців, до 13 липня 2016 року /а. с. 67/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, про що Виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області за актовим записом № 142 видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 /а. с. 71/.

Позивач 17 листопада 2017 року звернувся до державного нотаріуса Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області, у межах спадкової справи № 283/2016, заведеної після смерті ОСОБА_5 , із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом на 1/6 частку майна, до складу якого входять також грошові вклади, що знаходяться в ПАТ «Ощадбанк України». Постановою держаного нотаріуса Михальчук Л. В. від 17 листопада 2017 року відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки по спадковій справі не - вирішені справи у суді, а саме № 757/46542/17-ц /а. с. 144/.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 - третя особа у справі, про що видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 , виданим Виконавчим комітетом Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області 26 лютого 2018 року, за актовим записом № 9 /а. с. 62/.

Будь-які інші обставини у справі судом не вбачається можливим встановити за відсутності доказів, як збоку відповідача, оскільки рахунки, що були відкриті на ім`я позивача закриті, і надати витребувані судом письмові докази неможливо, так і позивачем на надано суду належних, допустимих, достатніх і достовірних доказів на підтвердження свого позову та заявних вимог.

Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша ст. 81 ЦПК України).

У відповідності до частини шоста статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України.

За частиною десятою статті 84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, -- також залишити позовну заяву без розгляду.

Суд вважає, що підстав для застосування положень частини десятої статті 84 ЦПК України немає, оскільки стороною відповідача повідомлено причини неможливості подати докази, які суд витребовував.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Згідно закріплених положень у частині третій статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, як визначено положеннями частини першої статті 13 ЦПК України.

Відповідно до положень статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, як визначено статтею 321 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України, здійснення права власності поєднує у собі право власника володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 Цивільного кодексу України).

У відповідності до частини першої статті 1067 ЦК України, договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

За частиною другою вказаної статті Кодексу, банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам.

Аналізуючи дані норми обґрунтованим є висновок про те, що саме власник грошових коштів, якщо у договорі не вказується інше, укладає з банківською установою договір банківського рахунка, таке право презумується.

Згідно з частиною першою статті 1058, 1061 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Належних і допустимих, достовірних і достатніх доказів того, що позивач є власником грошових коштів, які ОСОБА_5 передала у банк, розмістивши вклад (депозит) у розмірі 1 140, 00 доларів США на рахунку № НОМЕР_1 , а також нарахованих 9,5 % річних, суду не надано. Розписки від імені ОСОБА_6 як докази суд оцінює критично, оскільки їх автор помер і не може підтвердити зазначені у їх змісті обставини, а будь-які інші докази, які не ставляться під сумнів, суду не надані.

Суд погоджується із доводами сторони банку-відповідача стосовно того, що предметом спору у справі вбачається право на спадщину, оскільки грошовий вклад, розміщений на рахунку № НОМЕР_1 в ПАТ «Державний ощадний банку України» у розмірі 1 140, 00 доларів США від імені ОСОБА_5 , та нараховані банком відсотки на суму, входить до спадкового майна, що залишилося після її смерті. Відтак банк не є належним відповідачем, оскільки не є власником грошових коштів, які обліковуються на депозитному рахунку.

Частиною другою статті 1228 ЦК України, визначено, що право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним.

Окрім того, встановлено, що у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебувала справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про усунення права від спадкування, у задоволенні якого судом першої інстанції відмовлено рішенням від 20 червня 2017 року, котре постановою від 13 червня 2019 року Київського апеляційного суду залишено без змін. Так, під час розгляду даної справи позивач також вказував про те, що грошові кошти на рахунку спадкодавця ( ОСОБА_5 ) є його особистими коштами і відповідач не має на них права. Однак, вказана обставина не стосувалася предмета спору, а тому не була прийнята до уваги судом /а. с. 164-170/.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов про визнання права власності на грошові кошти вкладу, які входять до складу спадкового майна, безпідставний та не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а тому не підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними у залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст. ст. 3, 8, 21, 22, 24, 55, 129, 129-1 Конституції України,

ст. ст. 1-16, 22, 316, 319, 392, 1058, 1061, 1066 Цивільного кодексу України,

ст. ст. 1-18, 76-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 289, 354 Цивільного процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», ОСОБА_3 , про визнання права власності і стягнення коштів та відсотків за договором банківського вкладу, залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І. В. Литвинова