Справа № 486/1739/19
Провадження № 2/486/112/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року м.Южноукраїнськ

Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого судді Далматової Г.А.,

при секретарі Деменко К.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнськ Миколаївської області цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за участю представника позивача Хмельницького А.М. , представника відповідача ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В :

08 жовтня 2019 року АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

Свою позицію позивач обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 12 лютого 2013 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 1000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила свою згоду, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», викладеними на сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір. У зв`язку з порушеннями зобов`язань з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості за кредитним договором у відповідача станом на 10 вересня 2019 року наявна заборгованість у розмірі 49091,07 гривень, яка складається з: 45777,21 гривень - нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 500 гривень - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг 500 гривень -штрафу (фіксована частина) та 2313,86 гривень - штрафу (процентна складова). Просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 49091,07 гривень та судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що вважає необґрунтованими посилання представника відповідача на Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки кредит видавався не на споживчі цілі. Щодо посилання відповідача на постанову ВС, вказує, що відповідача було ознайомлено з Умовами та Правилами надання кредиту, в тому числі і на сайті ПриватБанку. Зазначає, що строки позовної давності банком не порушено, оскільки картка діє в межах дії строку до 03.2019 року, а тому строк дії договору не закінчився. З ОСОБА_1 вже було стягнуто заборгованість за кредитним договором за рішенням суду. Вказане рішення суду було виконане, однак договір продовжував діяти, тому ще виникла заборгованість. Просив позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явилась.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що на відносини, які виникли між сторонами поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 08 грудня 2017 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" було стягнуто заборгованість за кредитним договором. Вказана заборгованість була нею погашена. Щодо пені зазначає, що її розмір є значно більшим та забороняється повторне притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, вважає, що дана вимога є незаконною. Посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Зазначає про пропущення позивачем строку позовної давності звернення до суду, оскільки укладений між сторонами договір припинив діяти 12 лютого 2014 року. Тобто строк позовної давності закінчився 12 лютого 2017 року. Позивачем надано витяги по деяким карткам, але в анкеті не зазначено, який саме вид картки надано. Крім того, зазначив, що не заперечує наявність самого договору, однак вважає його на даний час виконаним. Зауважив, що витяг з Тарифів не підписом відповідача.

Згідно надісланого на адресу суду відзиву, який представник відповідача назвав письмовими поясненнями-запереченнями, останній вказує, що рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 08 грудня 2017 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" було стягнуто заборгованість за кредитним договором б/н від 12.02.2013 року в сумі 12876,81 грн., яка складалась з 5830,18 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 499,13 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 1458,18 грн. - заборгованість за пенею; штрафи (фіксована частина) - 500 грн. та (процентна складова) 589, 37 грн., та судові витрати 1722,40 грн. На підставі даного рішення Южноукраїнським МВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області було відкрито виконавче провадження за № 56222035. 26 березня 2019 року зазначене виконавче провадження було закінчене. Зазначає, що предметом даного позову також є заборгованість за вищезазначеним договором, та позивач знову ставить питання про стягнення з відповідача пені, однак її розмір є значно більшим та складає 45777,21 грн. Посилаючись на положення ст. 61 Конституції України, які забороняють повторне притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, вважає, що дана вимога є незаконною. Також, посилаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, відповідно до якого Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток "Універсальна" Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного сторонами шляхом підписання заяви-анкети, висновок Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, відповідно до якого штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення свідчить про недотримання положень ст. 61 Конституції України. Вважає вимоги банку про стягнення заборгованості за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. у розмірі 500 грн., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн. та штрафу (процента складова) у розмірі 2313,86 грн. такими, які не відповідають нормам чинного законодавства. Просив відмовити в задоволенні позову.

У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що особисто заповнюючи анкету-заяву, відповідач надала свою згоду на те, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір. У довідці про умови кредитування, долученій до матеріалів справи, видно розмір процентної ставки, встановленої відповідачу - 2,5 % (30%) на рік вказано розмір комісій та штрафів, тощо. Тобто, при укладенні договору сторонами були обумовлені всі його істотні умови. З довідки виписки з карткового рахунку вбачається, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вона активно користувалась кредитними коштами шляхом зняття готівки через банкомат, здійснювала розрахунки через термінали в касах магазинів, а також погашала заборгованість, яка утворилась. На даний час правовідносини між банком та відповідачем тривають та належним чином остання зобов`язання не виконала. Вважає, що оскільки відповідач фактично прийняла пропозицію щодо укладення договору, то вона ознайомлена з інформацією про умови кредитування, законодавець не зобов`язує кредитора відбирати підпис позичальника під такою інформацією. Вважає що на спірні правовідносини не поширюється Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки грошові кошти надавались у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, а не кредитодавцем споживачеві на придбання продукції. Кошти, які надійшли на виконання рішення суду, були отримані через виконавчу службу та спрямовані в рахунок погашення заборгованості, однак для повного погашення заборгованості за цим договором цих коштів виявилось недостатньо, адже ухвалення судового рішення не зупинило дію договору та відповідно нарахування відсотків та пені. Вважає, що раніше постановлене рішення не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору, який не припинив свою дію, нарахованих після винесення попереднього рішення суду. Вказує, що нарахування пені за прострочення виконання зобов`язання передбачене нормами чинного законодавства та умовами договору. Формула нарахування пені складається з двох частин: Пеня = складова 1 (нараховується з 91 дня прострочення) + складова 2 (нараховується у разі виникнення прострочення зобов`язань на суму від 100 грн. Також, сторони у договорі передбачили, що у разі порушення позичальником термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань більш ніж на 30 днів банком нараховується штраф за формулою: 500 грн.+ 5% від заборгованості за кредитом. Цей штраф за жодними обставинами не виражається в твердій грошовій сумі, оскільки хоча в розрахунку він і складається з двох частин (фіксована частина + процентна складова), але юридично вони складові формули, за якою обчислюється нероздільне (цілісна сума в залежності від розміру невиконаних або неналежно виконаних зобов`язань). Щодо правомірності стягнення неустойки, окремо штрафу і окремо пені, вважає, що пеня і штраф є формами неустойки, але не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, а є різновидом штрафних санкцій та не є порушенням ст. 61 Конституції України. Стосовно посилання на постанову ВСУ за справою №342/180/17, вказує, що надані банком документи у вигляді наказу про затвердження редакції умов та правил надання банківських послуг, довідка та виписка по рахунку підтверджують чинність редакції Умов та правил надання банківських послуг та укладення кредитного договору. 08 грудня 2017 року рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області встановлено, що надані банком докази є належними, клієнт визнав підписання даного договору і визнав заборгованість. Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача надіслав на адресу суду заперечення на відповідь на відзив, в якому вказав, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог Закону України «Про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Витяг з тарифів та з умов не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору. Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 08 грудня 2017 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" було стягнено заборгованість за кредитним договором б/н від 12.02.2013 року в сумі 12876,81 грн. та судові витрати 1722,40 грн. На підставі даного рішення Южноукраїнським МВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області було відкрито виконавче провадження за № 56222035. 26 березня 2019 року зазначене виконавче провадження було закінчене. Вже стягувалась заборгованість з відповідача на користь позивача у вигляді штрафу (фіксована частина) 500 грн. та процентна складова 589,37 грн. Вважає, що на спірні правовідносини не поширюється Закон України «Про захист прав споживачів». Зазначає, що предметом даного позову також є заборгованість за вищезазначеним договором, та позивач знову ставить питання про стягнення з відповідача пені, однак її сума зросла до 45777,21 грн. Вважає дану вимогу незаконною. Позивач, отримавши кошти у період з моменту укладення договору і до 21 вересня 2017 року, вимагає повторного їх стягнення, що є недопустимим згідно чинного законодавства. Зазначає про пропуск строку позовної давності та про припинення дії договору 12 лютого 2014 року, просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Зазначає, що відповідач не оспорює факт укладення даного договору, а зазначає лише, що ним були виконані його умови, і що по даному договору минув строк позовної давності. Просив відмовити в задоволенні позову.

Окремо представником відповідача надано заяву про застосування строку позовної давності.

В поясненнях, наданих представником позивача вказує, аналогічні пояснення, що і у відповіді на відзив, додатково зазначивши, що картка діє до 03.2019 року, позивач звернувся з позовом 05 жовтня 2019 року, тому строк позовної давності в даному випадку дотримано. Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вислухавши представників сторін, дослідивши докази в сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 12 лютого 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, який представляє собою анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку, згідно з яким відповідач отримала кредит в розмірі 1000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок /а.с. 12, 13, 14-47/.

Як вбачається з копії статуту АТ КБ «ПриватБанк» /а.с. 53-54/ згідно з рішенням Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 року №519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке є правонаступником всіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк».

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила свою згоду на те, що анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку складає між нею та Банком кредитний договір.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Згідно п. 2.1.1.5.6 Умов надання банківських послуг у разі невиконання зобов`язань за договором, на вимогу Банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі прострочених кредитах і Овердрафту), оплати винагороди Банку.

Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг та Тарифів Банку при порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобов`язаний сплатити Банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст.1054 ЦК України).

Згідно зі ст. 526, ст. 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Крім того, згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 08 грудня 2017 року справа №486/1220/17 /а.с. 95-97/ позов ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 12876,81 гривень та судовий збір в сумі 1722,40 гривень.

Постановою про закінчення виконавчого провадження від 26 березня 2019 року в зв`язку з повним та фактичним виконанням, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №486/1220/17, виданого 08 лютого 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 14599,21 грн., закінчено /а.с. 99/.

Сторони не заперечують, що вказане рішення суду мало місце та на даний час воно виконано.

Згідно розрахунку заборгованості /а.с. 6-11/ заборгованість ОСОБА_1 за кредитом перед АТ КБ «ПриватБанк» станом на 10 вересня 2019 року становить 49091,07 гривень, яка складається з: 45777,21 гривень - нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 500 гривень - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг 500 гривень - штрафу (фіксована частина) та 2313,86 гривень - штрафу (процентна складова)

Як видно з розрахунку заборгованості відповідач за період дії договору активно користувалась кредитними коштами, але своєчасно заборгованість не погасила.

08 квітня 2019 року ОСОБА_1 було сплачено за рішенням суду 14599,21 грн., що враховано та відображено в розрахунку заборгованості.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку нарахування пені та штрафу не зазначено, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» наданий позивачем як доказ нарахування заборгованості, не містить підпис відповідача, а отже не містить і згоду з ними, а тому не може розцінюватись як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 12 лютого 2013 року шляхом підписання анкети-заяви.

Протягом дії договору позичальником було отримано дві кредитні карти: остання з них мала строк дії до 03.2019 року /а.с. 123/.

Представник відповідача просить застосувати строк позовної давності.

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Разом з тим,відповідно до ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Виходячи з того, що позивач за кредитним договором №б/н від 12 лютого 2013 року, звернувся до суду з позовом та 08 грудня 2017 року у справі було постановлено судове рішення, тим самим перебіг позовної давності було перервано, і відповідно з 08 грудня 2017 року позовна давність почалась заново.

Таким чином суд вважає, що звернувшись 08 жовтня 2019 року до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, АТ КБ «ПриватБанк» не пропустив строк загальної позовної даності. При цьому перебіг спеціальної позовної давності в один рік позивачем пропущено.

Враховуючи, що з часу ухвалення рішення суду пройшло більше двох років, враховуючи, що Витяг з Тарифів з обслуговування карти та Умови та Правила з надання банківських послуг, надані позивачем як доказ нарахування заборгованості, відповідач не підписувала, а тому не погоджувалися, і не можуть розцінюватися як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 12 лютого 2013 року шляхом підписання анкети-заяви.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді пеню та штрафи за користування кредитними коштами.

Викладене вище узгоджується із правовим висновком, викладеним в Постанові Великої палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17.

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з викладеного, оскільки позивачем не доведено підписання Витягу з тарифів банку, а також пропущено строк спеціальної позовної давності, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» в позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, відмовити.

Повне рішення буде складено протягом п`яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частин рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Южноукраїнського

міського суду Г.А. Далматова

__________________________________________________

Повний текст рішення суду складено 20 березня 2020 року.