Справа № 206/1488/17
Провадження № 2/206/15/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Гергіль Ю.І.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди ,-

І. Стислий виклад позиції позивача, представника позивача, заперечень відповідача та представника відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що26.03.2014 о 18 год. 45 хв. в районі перехрестя вул. Іларіонівська та вул. Ладозька у м. Дніпро сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля MITSUBISHI LANZER ЗНГ, д.н. НОМЕР_1 , що належить на праві власності відповідачу під його керуванням та мотоцикла KAWASAKI ZZ-R1100, д.н. НОМЕР_2 , що належить позивачу під його керуванням. Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08.05.2014 відповідача визнано винним в зазначеній дорожньо-транспортній пригоді. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.06.2014 зазначену постанову суду скасовано. В серпні 2014 року, відповідач ОСОБА_4 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до позивача ОСОБА_3 , ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування збитків за дорожньо-транспортною пригодою від 26.03.2014. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30.11.2015 по цивільній справі № 206/5271/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування збитків в задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровського від 14.01.2016 в зазначеній цивільній справі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30.11.2015 скасовано та стягнуто з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_4 страхове відшкодування у розмірі 20306.39 грн. В той же час, як за висновком Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 3549-14 від 19.01.2015, так і за висновком повторної судової автотехнічної експертизи № 3311 від 29.05.2015 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса, і ОСОБА_4 і ОСОБА_3 у виниклій дорожньо-транспортній ситуації повинні були діяти у відповідності до пункту 10.1 Правил дорожнього руху України, тобто перед початком руху, перестроювання та будь-якою зміною напрямку руху переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. Відтак, у спорі про відшкодування шкоди, завданої самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, в даному разі за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоду, розмір відшкодування повинен визначатися у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Так, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.01.2016 встановлено і вину відповідача ОСОБА_4 . В результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди з вини відповідача належний позивачеві транспортний засіб отримав механічні пошкодження. Відповідно до висновку вартість матеріального збитку, нанесеного власнику мотоцикла KAWASAKI ZZ-R1100, д.н. НОМЕР_2 становить 50582,00 грн. За зазначене експерте дослідження позивачем сплачено 700,00 грн. Таким чином на користь позивача необхідно стягнути суму в розмірі 50% від суми вартості матеріального збитку в розмірі 25641,00 грн. Виходячи з міркувань обсягу спричинених моральних страждань позивач визначає моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн. В зв`язку із чим, позивач просив стягнути на його користь з відповідача матеріальну шкоду, завдану в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 25641,00 грн. та моральну шкоду, завдану в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 20000,00 грн. (а.с. 2-5, 43-46).

Відповідачем було подано відзив на позовну заяву, згідно змісту якого останній зазначив, що наявна ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.06.2014, якою провадження у справі про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито за відсутністю в діях ОСОБА_4 складу адміністративного правопорушення, відтак відсутня будь-яка цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 за дорожньо-транспортну пригоду. В зв`язку із чим, відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати, пов`язані з підготовкою та розглядом справи (а.с. 131-133).

Позивачем було подано відповідь на відзив на позовну заяву, згідно змісту якої останній зазначив, що відповідач надумано та безпідставно викладає обставини, що не відповідають дійсності. Постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08.05.2014 скасовано лише на підставі порушення судом першої інстанції процесуального закону та жодної автотехнічної експертизи не проводилось. На момент пред`явлення позову, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.01.2016 у справі № 206/5271/14-ц встановлено вину ОСОБА_4 в дорожньо-транспортній пригоді, що сталася 26.03.2014. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.03.2017, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.01.2016 у справі № 206/5271/14-ц скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Відповідач у відзиві від 17.02.2020 посилається на скасоване рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.01.2016 у справі № 206/5271/14-ц. Натомість, на момент подання відзиву на позов вже було наявне рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.10.2017 у справі № 206/5271/14-ц, що також залишене в силі Постановою Верховного Суду від 11.12.2019, яким визначено вину у дорожньо-транспортній пригоді як ОСОБА_3 так і ОСОБА_4 , із страховика ОСОБА_3 ПрАТ «УПСК» стягнено на користь ОСОБА_4 Ѕ частини завданого йому збитку. Окрім цього, вищезазначеною постановою Верховного Суду визначено, що у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди є вина як водія ОСОБА_5 так і водія ОСОБА_3 розмір якої становить 50% у кожного (а.с. 168-173).

Відповідачем було подано заперечення на відповідь на відзив, згідно змісту якого останній зазначив, що позивач протиправно намагається довести вину ОСОБА_4 . Вину ОСОБА_4 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП не доведено. Мотивуючи рішення, суди не аналізували результати розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 . Згідно висновків експертиз визначити чи відповідали дії ОСОБА_3 вимогам ПДР через ненадання в розпорядження експерта необхідних вхідних даних не представляється можливим, відтак судами було отримано недопустимі, недостовірні та недостатні докази (а.с. 176-178).

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову та зазначив, що головна обставина встановлена апеляційним судом, яким закрито провадження в справі про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_4 складу адміністративного правопорушення.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

21.03.2017 позивачем подано позовну заяву з додатками, яку було розподілену на суддю Сухорукова А.О.(а.с. 2-28).

31.03.2017 вказану позовну заяву було залишено без руху, надано строк на усунення недоліків (а.с. 30).

12.04.2017 в зв`язку із усуненням недоліків, провадження у справі було відкрито та призначено справу до попереднього розгляду на 20.06.2017 (а.с. 37).

15.06.2017 до канцелярії суду надійшла заява відповідача про зупинення провадження у справі до закінчення розгляду справи № 206/5271/14-ц (а.с. 49).

20.06.2017 у зв`язку із неявкою відповідача попередній розгляд справи було відкладено на 17.07.2017 (а.с. 50).

17.07.2017 з метою надання часу для підготовки заяви про відвід судді судовий розгляд було відкладено на 24.07.2017 (а.с. 56).

24.07.2017 представником позивача було подано заяву про відвід судді, яку ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24.07.2017 було задоволено, цивільну справу передано до канцелярії для передачі в провадження іншого судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська відповідно до ст. 11-1 ЦПК України (в редакції від 03.08.2010) (а.с. 58-60).

25.07.2017 було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку із відводом судді та справа була розподілена судді Маштаку К.С. (а.с. 63).

26.07.2017 ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська Маштак К.С. дану цивільну справу прийнятно до провадження та призначено до судового розгляду на 10.08.2017 (а.с. 64).

10.08.2017 до канцелярії суду надійшла заява відповідача про зупинення провадження у справі до закінчення розгляду справи № 206/5271/14-ц (а.с. 67).

10.08.2017 ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська провадження у даній цивільній справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», ОСОБА_3 про стягнення страхового відшкодування та матеріальних збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 68-69).

09.11.2017 до канцелярії суду надійшла заява про відновлення провадження по даній цивільній справі (а.с. 75)

09.11.2017 ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська провадження по даній цивільній справі було відновлено та призначено судове засідання на 24.11.2017 (а.с. 76).

24.11.2017 судовий розгляд було відкладено на 12.12.2017 у зв`язку із заявою відповідача про відкладення судового засідання у зв`язку із хворобою (а.с. 80-82).

12.12.2017 на електрону адресу суду надійшла заява відповідача про зупинення провадження у справі до закінчення розгляду справи № 206/5271/14-ц (а.с. 88-91).

12.12.2017 ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська провадження у даній цивільній справі було зупинено до розгляду касаційної скарги ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.10.2017 у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», ОСОБА_3 про стягнення страхового відшкодування та матеріальних збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 100-103).

24.01.2020 ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська провадження по даній цивільній справі було поновлено та призначено підготовче судове засідання на 24.02.2020 (а.с. 129).

30.01.2020 до канцелярії суду від відповідача надійшла заява про відвід судді Маштака К.С. (а.с. 131-133).

31.01.2020 ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська визнано заявлений відвід судді Маштаку К.С. необґрунтованим, зупинено провадження у справі до вирішення питання про відвід судді (а.с. 135-137).

03.02.2020 ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська Румянцева О.П. у задоволенні заяви ОСОБА_4 про відвід судді Маштака К.С. відмовлено (а.с. 140-143).

13.02.2020 ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська було поновлено провадження у даній цивільній справі та викликано сторін на раніше визначену дату (а.с. 149).

17.02.2020 до канцелярії суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 151-154).

24.02.2020 встановлено строк позивачу та його представнику для подання відповіді на відзив до 02.03.2020, відповідачу для подання заперечень на відповідь на відзив до 10.03.2020 та відкладено підготовче судове засідання на 11.03.2020.

02.03.2020 до канцелярії суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (а.с. 168-173).

10.03.2020 до канцелярії суду від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив (а.с. 176-178)

11.03.2020 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Під час розгляду справи судом заслухано представника позивача та представника відповідача, допитано у якості свідка представника відповідача, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

11.03.2020 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Згідно копії висновку № 1910 експертного дослідження автотоварознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ від 30.04.2014, вартість матеріального збитку, нанесеного власнику мотоцикла KAWASAKI ZZ-R1100, д.н. НОМЕР_2 , пошкодженого в наслідок ДТП становить 50582,00 грн. За зазначене експерте дослідження позивачем було сплачено 700,00 грн. (а.с. 18-22).

Відповідно до копії свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу, власником мотоциклу KAWASAKI ZZ-R110, д.н. НОМЕР_2 є позивач ОСОБА_3 , власником автомобіля MITSUBISHI, д.н. НОМЕР_1 є відповідач ОСОБА_4 (а.с. 23-24).

Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08.05.2014 по справі № 206/2249/14-п, ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 6, 197-198).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.06.2014 постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08.05.2014 скасовано, провадження в справі про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито за відсутністю в діях ОСОБА_4 складу адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Апеляційний суд прийшов до висновку, що наявні по справі докази об`єктивно не підтверджують факт порушення водієм ОСОБА_4 вимог п. 10.1 ПДР, яке б знаходилось в причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП, а відтак для правильного вирішення справи необхідно було провести відповідну експертизу, що не було зроблено судом першої інстанції (а.с. 7-9, 193-196).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30.11.2015 по справі № 206/5271/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування та матеріальних збитків внаслідок ДТП в задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 10-13).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.01.2016 рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30.11.2015 було скасовано та стягнуто з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_4 страхове відшкодування у розмірі 20306,39 грн. У своєму рішенні колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не було виконано приписи п. 10.1 ПДР, що і привело до дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 14-17).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.03.2017 по справі № 206/5271/14-ц рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.01.2016 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.10.2017 по справі № 206/5271/14-ц рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30.11.2015 було скасовано та стягнуто з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_4 страхове відшкодування у розмірі 10198,30 грн. та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 франшизу у розмірі 500,00 грн. У своєму рішенні з аналізу наявних у матеріалах справи доказів, а саме: матеріалів справи про адміністративне правопорушення, висновку судової автотехнічної експертизи № 3549-14 від 19.01.2015, висновку повторної судової автотехнічної експертизи № 3311 складеного 29.05.2015, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не було виконано приписи п. 10.1 ПДР, що і привело до дорожньо-транспортної пригоди, у вчиненні якої є вина обох учасників, розмір якої становить 50% у кожного (а.с. 93-96, 185-188).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2019 по справі № 206/5271/14-ц рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.10.2017 залишено без змін. Колегія суддів касаційної інстанції погодилась з висновками судів, що із доказів наявних у справі є підстави для висновку про те що у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди є вина ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , розмір якої становить 50% у кожного (а.с. 122-126).

В той же час, допитаний у судовому засіданні у якості свідка представник відповідача жодних показів щодо обставин справи суду не надав, лише зазначив надумані обставини, які вважав підставою для відводу судді.

Станом на дату розгляду даної цивільної справи докази виконання відповідачем вимог позивача відсутні.

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Частинами 1, 2, 3 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами 1, 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею (у порядку часткової відповідальності). У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам.

У пункті 8 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що шкода, завдана кількома особами, відшкодовується кожною з них у частці, завданій нею (у порядку часткової відповідальності).

Колегією суддів апеляційної інстанції було встановлено вину обох учасників дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 26.03.2014, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , в той же час, вищезазначеною постановою Верховного Суду також визначено, що у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди є вина як водія ОСОБА_5 так і водія ОСОБА_3 , розмір якої становить 50% у кожного.

З огляду на вищевикладене, суд приймає до уваги висновки касаційної інстанції щодо розміру вини відповідача, яка становить 50%, відтак суд визначає розмір відшкодування у частці 50% від завданої шкоди позивачу в результаті дорожньо-транспортної пригоди, таким чином з відповідача на користь позивача підлягає відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 25641,00 грн.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо, при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Необхідно з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної) прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Виходячи з вищевикладеного, а також враховуючи, що позивачем не надано жодного доказу та не доведено порушення його життєвих зв`язків та настання інших негативних наслідків, позивач окрім цього жодним чином не обґрунтовано суму моральної шкоди, яку визначено ним у розмірі 20000,00 грн., а також з огляду на аналогічну винуватість позивача у настанні даної дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 50%, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за заподіяну моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн. задоволенню не підлягають.

В той же час, судом відхиляються доводи відповідача та його представника стосовно того, що ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.06.2014, якою провадження у справі про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито за відсутністю в діях ОСОБА_4 складу адміністративного правопорушення, відтак відсутня будь-яка цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 за дорожньо-транспортну пригоду, оскільки постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08.05.2014 по справі № 206/2249/14-п, якою ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП було скасовано з причини передчасного вирішення справи, в якій потрібно було призначати експертизу. Окрім цього, 50% вини відповідача у настанні ДТП та спричинені шкоди повністю підтверджується іншими наявними в матеріалах справи доказами, зокрема рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.10.2017 по справі № 206/5271/14-ц та Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2019 по справі № 206/5271/14-ц, якими встановлено, що у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди є вина ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , розмір якої становить 50% у кожного.

Також судом відхиляються доводи відповідача стосовно того, що згідно висновків експертиз визначити чи відповідали дії ОСОБА_3 вимогам ПДР через ненадання в розпорядження експерта необхідних вхідних даних не представляється можливим, відтак судами було отримано недопустимі, недостовірні та недостатні докази, оскільки вищезазначеними експертизами було встановлено, що і ОСОБА_4 і ОСОБА_3 у виниклій дорожньо-транспортній ситуації повинні були діяти у відповідності до пункту 10.1 ПДР, тобто перед початком руху, перестроювання та будь-якою зміною напрямку руху переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, відтак у експерта було достатньо вхідних даних для встановлення факту порушення учасниками ДТП приписів п. 10.1 ПДР. Безпосередньо даний факт було враховано при ухвалені рішень апеляційної та касаційної інстанцій, якими встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не було виконано приписи п. 10.1 ПДР, що і привело до дорожньо-транспортної пригоди, у вчиненні якої є вина обох учасників, розмір якої становить 50% у кожного.

Таким чином, доводи відповідача та його представника є необґрунтованими, надуманими та не ґрунтуються на вимогах закону, тому суд їх відхиляє.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

В свою чергу, практика Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).

Враховуючи вищевикладене, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Крім цього, відповідно до вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, отже суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрати, понесені ним, щодо сплати судового збору в сумі 640,40 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 52, 1166, 1167, 1187, 1188, 1191ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76, 81, 82, 141, 258, 264-265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду, завдану в результаті дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 25641,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 640,40 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 19.03.2020.

Головуючий суддя: К.С. Маштак