Єдиний унікальний номер 225/3546/19
Номер провадження 2/229/88/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року Дружківський міський суд Донецької області

у складі:

головуючого -судді Гонтар А.Л.

при секретарі Білик О. А.,

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м.Дружківка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи Торецька Державна нотаріальна контора, Костянтинівська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу понад 5 років, визнання права власності,

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 звернулась 10 червня 2019 року до Дзержинського міського суду з позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особа Торецька Державна нотаріальна контора, Костянтинівська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу понад 5 років, визнання права власності.

В позовній заяві позивач посилається на те, що вона з серпня 1996 року по 18 ІНФОРМАЦІЯ_1 2018 року проживала з ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. Реєструвати шлюб вони не поспішали, оскільки в цьому не було потреби. Від шлюбу у них є син ОСОБА_4 , 1998 року народження. Проживали вони сумісно за адресою: АДРЕСА_1 . За час проживання однією сім`єю вони придбали: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , вартість 3000 грн., автомобіль ВАЗ 21015 СПГ, рег. НОМЕР_1 , 2005 р. випуску, вартість 10000 грн. у 2006 році, у 2011 році транспортний засіб марки "Опель" модель Vivaro, 2003 року випуску, вартість 30000 грн., у 2017 році квартиру АДРЕСА_2 , вартість 42000 грн., у 2017 році житловий будинок АДРЕСА_3 ; земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_3 , вартістю 1000 грн.

Крім того, ОСОБА_6 мав у власності двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, витрати на його поховання несла вона. Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно. Загальна вартість майна, набутого ними за час спільного проживання складає 124000 грн. Спадкоємцями померлого є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Вона проживала з ОСОБА_6 однією родиною з 1996 року по день його смерті. Вони вели спільне господарство, у них були спільні витрати, вони сумісно купували майно для спільного користування, сумісно брали участь у витратах на утримання житла, його ремонт та інше. Вони були пов`язані спільним побутом, інтересами, мали спільні права та обов`язки. У них були сімейні стосунки.

Майно придбане внаслідок спільної їх з ОСОБА_6 праці, спільних трудових зусиль, внаслідок яких вони одержали спільні доходи, об`єднані для набуття цього спільного майна, веденням спільного господарства, побуту та бюджету.

Встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 з серпня 1996 року по день смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 має для неї юридичне значення, оскільки цей факт породжує юридичні наслідки, а саме, визнання за нею права власності на 1/2 частку у спільному майні. Вартість 1/2 частки майна становить 62000 грн.

Просить суд встановити факт проживання із ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу понад п`ять років ( з серпня 1996 року по 18 листопада 2018 року).

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку майна спільно набутого під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 , а саме, житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , автомобілю ВАЗ 21015 СПГ, рег. НОМЕР_1 , 2005 р. випуску, транспортного засобу марки "Опель" модель Vivaro, 2003 року випуску, квартири АДРЕСА_2 , житлового будинку АДРЕСА_3 ; земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_3 .

Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 11 червня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю понад п`яти років, визнання права власності було передано за територіальної підсудністю до Дружківського міського суду (а.с.67-68).

Позивач, не погодившись із ухвалою Дзержинського міського суду подала на ухвалу апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду 14 червня 2019 року (а.с.76-77).

02 липня 2019 року ухвалою Донецького апеляційного суду апеляційна скарга ОСОБА_1 була залишена без руху для усунення недоліків (а.с.83-84).

Постановою Донецького апеляційного суду від 17 липня 2019 року ухвала Дзержинського міського суду була залишена без змін (а.с.97-100).

07 серпня 2019 року по даній позовній заяві було відкрито провадження Дружківським міським судом та справу призначено до підготовчого засідання на 13 вересня 2019 року (а.а107-108).

Ухвалою Дружківського міського суду від 07 жовтня 2019 року підготовче провадження було закрито та справу призначено до судового розгляду на 18 листопада 2010 року (а.с.124-125).

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання з`явилась, позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просила задовольнити їх у повному обсязі.

Представник позивача Бунін О.І. у судове засідання з`явився, зазначив, що наполягає на позовних вимогах у повному обсязі з підстав, викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності та пояснення, відповідно до яких, він визнає позовні вимоги у повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення (а.с.117-118).

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, просила допустити в якості її представника ОСОБА_3 , позовні вимоги не визнала, вказавши, що з 2017 року ОСОБА_6 проживав разом із ОСОБА_7 , яка його поховала та сплатила усі витрати (а.с.132).

Представник відповідача ОСОБА_3 у судове засідання з`явилась, позовні вимоги не визнала, пояснивши, що з 2017 року ОСОБА_6 мешкав однією родиною з ОСОБА_7 у м.Дружківка, про що їм достеменно відомо. Вона же його поховала, сплачувала усі відповідні платежі та повідомила їм про його смерть. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник третій особи Торецька державна нотаріальна контора у судове судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, судовими повістками, заяву про відкладення розгляду справи не надали, поважність причини пропуску строку суду не повідомили (а.с. 142, 150, 162).

Представник третій особи Костянтинівська державна нотаріальна контора у судове засідання не з`явився, надали заяву про розгляд справи у їх відсутності, проти задоволення позову не заперечували (а.с.128,133-134,140-141).

Суд, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 ,представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судом встановлено, що з серпня 1996 року по червень 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в будинку АДРЕСА_5 , це підтверджується довідкою від 11 березня 2019 року Залізної міської ради про склад сім`ї, актом про проживання від 18 березня 2019 року, складеного головою улічного комітету, відміткою про реєстрацію у паспорті ОСОБА_6 , квитанціями про оплату комунальних послуг за вищезазначеною адресою, листами родини, знімками, на яких зображена родина ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (а.с.17,18,19,27-31, 33-53,54-57).

Під час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 , що підтверджується актовим записом № 9 від 04 березня 1998 року зробленого виконкомом Артемівської міської ради м. Дзежинська Донецької області (а.с.16).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер у м. Дружківка у віці 52 роки, що підтверджується актовим записом про смерть від 20 листопада 2018 року (а.с.20).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина у вигляді: квартири АДРЕСА_2 , яка належала померлому на підставі договору купівлі-продажу від 01 серпня 2017 року (а.с.22-23), житлового будинку АДРЕСА_3 , належав померлому на підставі договору купівлі-продажу від 12 жовтня 2017 року (а.с.24), земельна ділянка кадастровий номер :00:006:0204, яка розташована за адресою АДРЕСА_3 ,відповідно до договору купівлі-продажу від 12 жовтня 2017 року (а.с.25), легковий автомобіль ВАЗ 21150 СПГ державний номер НОМЕР_2 , 2005 року випуску (а.с.26), відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 146276242 від 21 листопада 2018 року ОСОБА_6 також належав житловий будинок АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про спадщину від 16 червня 2009 року (а.с.11).

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Тільки в разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.

Вказані правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Таким чином, спеціальне правило, що належить застосувати суду для оцінки правових наслідків набуття майна членами однієї сім`ї, міститься в частині першій статті 17 Закону України «Про власність», що втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Тільки в разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.

Вказані правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Таким чином, спеціальне правило, що належить застосувати суду для оцінки правових наслідків набуття майна членами однієї сім`ї, міститься в частині першій статті 17 Закону України «Про власність», що втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За змістом наведеної норми правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

Прикінцевими положеннями Сімейного кодексу України передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

Таким чином, суд може встановити факт спільного проживання сторін лише з 01 січня 2004 року, оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження своїх вимог про те, що сімейні відносини ОСОБА_1 та ОСОБА_6 тривали до часу його смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 суду не надано жодного доказу.

Крім того, ці доводи позивача спростовуються наданими суду доказами.

Так сама позивач, у своїх поясненнях повідомила суду, що у червні 2017 року у них відбулась свара з ОСОБА_6 і вони перестали постійно проживати разом, він то уходив, то приходив.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , пояснили, що вони були у дружніх стосунках з родиною ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , вони часто святкували разом, їздили до крамницям за покупками. ОСОБА_6 піклувався про сина ОСОБА_4 . Їм відомо, що усі гроші були у ОСОБА_1 , але розраховувався ОСОБА_6 . Однак, їи відомо про родині стосунки ОСОБА_1 та ОСОБА_6 до 2017 року. Потів відомо, що у ОСОБА_6 з`явилась інша жінка.

Помер ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Дружківка, тоді як позивач в цей час мешкала у АДРЕСА_1 , усі витрати на поховання несла ОСОБА_7 .

Відповідно до акту голови правління ЖБК "Березка" підтверджено, що в квартирі АДРЕСА_2 з 01 серпня 2017 року по 18 люте 2018 року фактично проживали та вели спільне господарство ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.158).

Актом від 06 грудня 2018 року, складеного головою селищної ради встановлено, що на час смерті ОСОБА_6 проживав разом з ОСОБА_7 по АДРЕСА_3 та вели спільне господарство (а.с.159).

Відповідно до договору-замовлення на організацію та проведення поховання ОСОБА_6 19 листопада 2018 року о 13.00 год. витрати на поховання понесла ОСОБА_7 у сумі 1175 грн., оплачено 21 листопада 2018 року (а.с.160).

Накладною № 15 підтверджується, що ОСОБА_7 19 листопада 2018 року оплатила помінальний обід у розмірі 9141 грн. (а.с.161).

Також ОСОБА_7 оплатила послуги заховання 18 листопада 2018 року у розмірі 6002 грн. (а.с.167).

Таким чином, суд, вважає, що задоволенню підлягають позовні вимоги у частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Судом встановлено, що за цей час ОСОБА_6 придбав транспортний засіб ВАЗ 21150 СПГ державний номер НОМЕР_3 року випуску, а саме, 20 лютого 2009 року (а.с.26).

На підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину даного транспортного засобу позивач мала надати докази, з яких можливо було б встановити факт внесення нею певних коштів на його придбання.

Суд, таких доказів не отримав.

Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», відповідно до статті 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі статтею 17 Земельного кодексу Української РСР і статтею14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них статтею 156 Житлового кодексу Української РСР обов`язок.

Зважаючи на вищевикладене, дослідивши докази у справі та давши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, суд виходить з безпідставності позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання спірного рухомого та нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлових будинків, земельної ділянки, квартир, транспортних засобів, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене спірне майно було набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_6 внаслідок їх спільної праці, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності, тому відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині.

Керуючись ст.ст. 76,77,78,79,80,258-259 ЦПК України (в редакції 2017 року), суд

в и р і ш и в :

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи Торецька Державна нотаріальна контора, Костянтинівська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу понад 5 років, визнання права власності задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Дружківський міський суд Донецької області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення складено 20 березня 2020 року.

Суддя: А. Л. Гонтар