УХВАЛА

17 березня 2020 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Тимощука О.Я.,

при секретарі - Гожа Г.В.,

за участю позивача-відповідача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - відповідача - адвоката Гвяздовського А.Є.,

представника відповідача - позивача - адвоката Ширко М.Р.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Рівне заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності, поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

10 березня 2020 року позивачем-відповідачем ОСОБА_1 до суду було подано заяву про забезпечення позову, в якій просить для забезпечення позовних вимог ухвалити рішення про встановлення місцезнаходження автомобілів, а саме: Mitsubishi Pajero та Renault Kangоо, заборонити користуватися та розпоряджатися автомобілями Mitsubishi Pajero та Renault Kangоо, встановивши місцем зберігання штраф майданчик ГУ НП у Рівненській області; заборонити користуватися ОСОБА_2 Ѕ частиною гаража, загальною площею 18,7 кв.м., який знаходиться в автогаражному кооперативі «Атек» за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити користуватися ОСОБА_2 Ѕ частини нежитлового приміщення, будівлі виробничого корпусу, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та зобов`язати укласти договір між подружжям згідно ч. 1 ст. 64 СКУ України.

Позивач-відповідач - ОСОБА_1 та її представник - адвокат Гвяздовський А.Є. в судовому засіданні заяву підтримали, просять її задоволити.

Представник відповідача - позивача - адвокат Ширко М.Р. в судовому засіданні просить відмовити у задоволенні вказаної заяви з підстав викладених у письмових запереченнях на заяву про забезпечення позову.

Заслухавши позивача-відповідача - ОСОБА_1 та її представника - адвоката Гвяздовського А.Є., представника відповідача - позивача - адвоката Ширко М.Р., дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. За заявою сторони у справі, яка передана на розгляд міжнародного комерційного арбітражу, третейського суду, суд може вжити заходів забезпечення позову у порядку та з підстав, встановлених цим Кодексом.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (надалі Постанова) зазначено, що єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі.

Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників справи; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даної справи.

Отже, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Відтак, заходи до забезпечення позову застосовуються судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду за наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Статтею 150 ЦПК України передбачений вичерпний перелік видів забезпечення позову, серед яких немає таких видів забезпечення позову, як встановлення місцезнаходження майна та заборона в користуванні майном в контексті того, що користування майном є складовою права власності, яке крім цього ще включає право володіння і розпорядження власним майном, яке в даному випадку, а саме Ѕ цього майна, на яке хоче накласти заборону у вигляді користування хоче забезпечити позивач ОСОБА_1 .

А відтак, судом не може бути вжито таких заходів. Окрім того, п. 10 вищезазначеної статті передбачено, що інші заходи забезпечення позову можуть бути застосовані у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 3 ст. 151 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, що не було зроблено ОСОБА_1 .

Пунктом 4 вищезазначеної статті, передбачено, що захід забезпечення позову, який належить застосувати, повинен бути з обґрунтуванням його необхідності, що не було виконано ОСОБА_1 .

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 15 листопада 2019 року по справі № 569/19885/19 вже був накладений арешт на спірне нерухоме й рухоме майно, з забороною його відчуження.

Арешт майна як захід забезпечення позову полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним державним виконавцем.

А отже, заходи забезпечення позову, що просить вжити позивач-відповідач - ОСОБА_1 є тотожним вжитому вже заходу забезпечення позову судом 15 листопада 2019 року шляхом накладення арешту на це майно.

ЦПК України та жодними іншими нормами законодавства не передбачено такої процесуальної дії як встановлення місцезнаходження транспортного засобу та зобов`язання працівників уповноважених підрозділів Національної поліції поставити транспортний засіб на штрафмайданчик.

Окрім того, суд не наділений повноваженнями щодо встановлення місцезнаходження транспортного засобу та зобов`язання працівників уповноважених підрозділів Національної поліції поставити транспортний засіб на штрафмайданчик.

Згідно п. 1 Порядку тимчасового затримання працівниками уповноважених підрозділів Національної поліції транспортних засобів та їх зберігання, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 17 грудня 2008 року, визначає процедуру тимчасового затримання транспортних засобів працівниками уповноважених підрозділів Національної поліції зберігання таких транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках, а також їх повернення. Згідно п. 2 вищезазначеного порядку, тимчасове затримання транспортного засобу проводиться поліцейським у разі наявності в нього підстав вважати, що водієм вчинено порушення, передбачені частинами першою - четвертою, шостою і сьомою статті 121, частинами третьою - п`ятою статті 122 (у частині порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, порушення правил зупинки чи стоянки на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю), статтями 122-5, 124, 126, частинами першою - четвертою статті 130, статтями 132-1, 206-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Тимчасове затримання транспортного засобу здійснюється також у разі виявлення транспортного засобу боржника, оголошеного в розшук відповідно до статті 36 Закону України "Про виконавче провадження". Поліцейським забороняється брати участь у тимчасовому затриманні транспортних засобів у випадках, не передбачених законом.

З наведеного слідує, що в обґрунтування заяви про забезпечення позову, заявником наведено лише власні висновки щодо доцільності та співмірності вжиття заходів забезпечення позову. Інших обґрунтувань необхідності вжиття заходів забезпечення позову заявником не наведено.

При цьому, застосування заходів забезпечення позову може мати місце лише за наявності підстав, викладених у законі. При подачі заяви про забезпечення позову заявник насамперед повинен обґрунтувати звернення із заявою відповідними доказами, що підтверджують необхідність вжиття відповідних заходів.

З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 81 ЦПК, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Проте, доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову, заявником не надано, в той час як відповідно до вимог чинного законодавства (ст. 81 ЦПК України), обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 13, 81, 149-153, 259, 263, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності, поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту підписання її суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Рівненського апеляцiйного суду через Рiвненський мiський суд.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлено 18 березня 2020 року.

Суддя: О.Я. Тимощук