Провадження №2/760/3560/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2020 року Солом`янський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді -Букіної О.М.,

при секретарі - Ступак М.С.

представника відповідача - Васюк П.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кредитної Спілки профспілок МВС України, третя особа: ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, визнання договорів поруки недійсними, відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач у грудні 2016 звернувся до суду з позовом та просить визнати недійним кредитний договір № 3803-Д від 29.01.2010 та застосувати наслідки недійсності даного договору, визнати недійсним договір поруки № 534 укладений між позивачем та ОСОБА_3 , від 29.01.2010 та договір поруки № 535 укладений між позивачем та ОСОБА_2 від 29.01.2010 , стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 40 000,00 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що 29.01.2010 між Кредитною Спілкою профспілок МВС України та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3803-Д.

Відповідно до п.1.1, 2.1 кредитного договору позивач надав позичальнику кредит в сумі 40000,00грн. на строк 36 фактичних місяців від дати надання позичальнику кредиту.

Згідно п.3.1 кредитного договору плата за користування кредитом (проценти) становить 33% річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням дня надання кредиту.

У забезпечення виконання кредитного договору 29.01.2010 було укладено договір поруки № 534 між позивачем та ОСОБА_3 , згідно якого ОСОБА_3 зобов"язався відповідати по зобов"язаннях боржника, що випливають із договору кредиту № 3803-Д від 29.01.2010.

Також у забезпечення виконання кредитного договору 29.01.2010 було укладено договір поруки № 535 між позивачем та ОСОБА_2 , згідно якого ОСОБА_2 зобов"язалася відповідати по зобов"язаннях боржника, що випливають із договору кредиту № 3803-Д від 29.01.2010.

Позивач зазначає, що кредитний договір є недійсним, оскільки, укладений з використанням нечесної підприємницької практики щодо позивача, якому не було надано необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про умови кредитування, а також сукупну вартість кредиту, в тому числі умови погашення кредиту та відсотків за користування кредитом, не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, права дострокового повернення кредиту,

За вказаних обставин позивач зазначає, що умови кредиту та дії відповідача вводять в оману позивача,як споживача фінансових послуг, зокрема, щодо суттєвої інформації про ціну угоди, недоліки пропонованої схеми кредитування та відповідно позбавили позивача на свідомий вибір щодо запропонованої схеми кредитування.

Посилаючись на те, що умови кредитного договору є недійсним, відповідні договори поруки, укладені з метою забезпечення виконання кредитних договору також мають бути визнані недійними.

Крім того, позивач посилається, що внаслідок порушення його прав, як споживача позивач зазнав моральних страждань, а тому просив стягнути з відповідача спричинену моральну шкоду у розмірі 40 000,00 грн.

Позивач у судове засідання не з`явився подав до суду клопотання про слухання справи у його відсутності.

Представник відповідача проти позову заперечував посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність.

Треті особи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені, про причини неявки суд до відома не поставили.

Вислухавши думку представника відповідача суд вважав за можливе розглядати справу у відсутності позивача та третіх осіб.

19.12.2016 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Кицюк В.С .

Ухвалою суду від 06.02.2017 позовну заяву позивача було залишено без руху в порядку ст.119-121 ЦПК України.

10.03.2017 позивачем на виконання ухвали суду від 10.03.2017 надано нову позовну заяву.

17.03.2017 у справі відкрито провадження та призначено до судового розгляду на 15.06.2017 о 15.00 год.

12.06.2017 відповідачем подано письмові заперечення проти позову.

06.09.2017 згідно повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Кізюн Л.І.

31.08.2018 згідно повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М.

04.02.2019 представником позивача подано додаткові письмові пояснення.

14.03.2019 позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог у якій позивач просив стягнути з відповідача спричинену моральної шкоду у розмірі 200 000,00 грн.

10.07.2020 у справі закінчено підготовче судове засідання та призначено слухання справи по суті на 09.10.2019 о 10.00 год.

11.10.2019 позивачем подано заяву про відвід головуючого у справі судді Букіної О.М.

24.12.2019 ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва заяву позивача про відвід головуючого судді Букіної О.М. залишено без задоволення, а провадження по справі зупинено з передачею заяви про відвід для її вирішення в порядку ч.1 ст.33 ЦПК України.

Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 20.01.2020 у задоволенні заяви про відвід головуючого судді Букіної О.М. відмовлено.

Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про кредитні спілки" кредитна спілка - це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх об`єднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об`єднаних грошових внесків членів кредитної спілки.

Встановлено, що 29.01.2010 між Кредитною Спілкою профспілок МВС України та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3803-Д.

Відповідно до п.1.1, 2.1 кредитного договору позивач надав позичальнику кредит в сумі 40000,00 грн. на строк 36 фактичних місяців від дати надання позичальнику кредиту.

Згідно п.3.1 кредитного договору плата за користування кредитом (проценти) становить 33% річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням дня надання кредиту.

У забезпечення виконання умов кредитного договору 29.01.2010 було укладено два договори поруки № 534 та №535 між позивачем та ОСОБА_3 та відповідно, між позивачем та ОСОБА_2 , згідно яких ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зобов"язалися відповідати по зобов"язаннях боржника, що випливають із договору кредиту № 3803-Д від 29.01.2010.

В обґрунтування свої вимог позивач посилався на те, що умови кредитного договору є несправедлими та такими, що укладені з порушенням прав позивача, як спожива, що відповідачем не було роз`яснено та надано повну інформацію про кредитування, яка передбачена Законом України «Про захист прав споживачів».

Суд не погоджується з доводами позивача в обґрунтування своїх вимог, виходячи з натупного.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Як вбачається з умов спірного кредитного договору, відповідач надав позивачу, як члену кредитної спілки кошти на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

У справах про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Відповідно до п.3.3. кредитного договору сторони домовилися, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно графіку, розрахунків, який наведений у цьому ж пункті договору.

Відповідно до даного графіку вбачається, що погашення кредиту має здійснюватися щомісячно починаючи з 28.02.2010 по 18.01.2013, при цьому визначено окремо тіло кредиту, відсотки та додатково зазначено загальні щомісячні платежі.

З наданого графіку також вбачається, що в кінці графіка вказана сукупна вартість кредиту- 63369,94 грн., в т.ч. основна сума - 40000,00 грн., відсотки- 23369,94 грн. Жодних інших платежів умови спірного договору не містили та вони відсутні і у відповідного графіку.

Разом з цим, порядок дострокового повернення кредиту, визначено у п.п. 5.2.1. п. 5.2 Кредитного договору.

Таким чином, суд не погоджується з доводами позивача про те, що умови спірного договору не містять повної інформацію щодо сукупної вартості кредиту, щомісячних платежів по тілу кредиту та відсоткам.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору підпис позивача свідчить про те, що останній ознайомлений з усіма його умовами, правами та обов`язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України, що підтверджується також Анкетою-заявою позивача від 29.01.2010 за № 329, згідно якої позивач просив надати йому кредит у розмірі 40 000,00 грн. строком на 36 місяців та гарантував виконання своїх зобов`язань, в тому числі, як такий, що раніше мав зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором від 23.12.2008 та як наслідок, свідомо обрав запропоновану схему кредитування.

Таким чином, відповідач перед укладання даного договору надав у письмовій формі необхідну інформацію про умови кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Отже, суд вважає, що позивач погодився з усіма умовами спірного договору вважаючи їх зрозумілими для їх подальшого виконання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

У свою чергу відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

У розумінні положень чинного законодавства України, зокрема, ст. 1056 ЦК України, послуга, яку надає банк споживачу, - надання грошових коштів.

Згідно ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому (п. 2 ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Зміст оспорюваного договору містить положення про предмет, порядок та умови надання позики, порядок повернення позики та строк дії договору, розпис сукупної вартості позики, порядок та умови укладання і припинення договору, відповідальність за невиконання взятих зобов`язань, графік сплати платежів.

Як встановлено в судовому засіданні, позивача при укладенні договору ознайомлено з умовами кредитування, правами та обов`язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено обов`язковість договору до виконання сторонами. Ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.

При вирішенні спору про визнання спірного кредитного договору недійсним, судом враховано вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів».

Судом також враховано вимоги статей 536, 638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору.

Тобто, підписанням спірного кредитного договору позичальник підтвердив свою здатність виконувати умови договору, свої права та обов`язки, і погоджується з ними.

Отже, наявність підписаного обома сторонами кредитного договору свідчить про те, що обидва його учасники бажали укласти договір та розуміли його, таке укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі.

Згідно наявних у справі матеріалів встановлено, що позичальник частково здійснював повернення кредиту та сплату відсотків за його користування на виконання умов спірного Кредитного договору, що свідчить також про те, що останній був обізнаний про сукупну вартість кредиту, в тому числі щомісячні платежі по тілу кредиту та відсоткам, а тому взяті зобов"язання йому були зрозумілі.

При цьому, позичальник не скористався наданим йому правом та на виконання ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» протягом 14 днів не відкликав свою згоду на укладення договору про надання кредиту, враховуючи передбачену законом можливість не пояснювати причини такого відкликання.

Доводи позивача про те, що йому не були відомі чи не були роз`яснені відовідачем недоліки чи переваги даного виду кредитування, суд вважає безпідставним.

Як вбачається з наданих відповідачем доказів та не заперечувалося позивачем, що ОСОБА_1 у 2008 році мав зобов`язання перед відповідачем, внаслідок укладення кредитного договору від 23.12.2008 на суму 25 тис.грн. на споживці цілі.

Аналізуючи наявні у справі докази є очевидним, що підписавши спірний кредитний договір позивач мав повну інформацію щодо умов отримання, порядку погашення тіла кредита та відсотками, вважаючи їх найбільш прийнятними, оскільки вдруге скористався наданими послугами відповідача, подавши, як член кредитної спілки заяву анкету №329 від 29.01.2010 з проханням надати новий кредит.

У своєму рішення від 10.11.2011 № 15-рп/2011, Конституційний Суд України зазначив, що регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень ЦК України. Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у п. 3 ст. 3 ЦК України. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. Конституційний Суд України вважає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п. 1 ч. 2 ст. 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч. 1ст. 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Конституційний Суд України бере до уваги також положення актів міжнародного права. Так зокрема за змістом Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів важливим для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому в зазначеній Директиві відповідні права споживачів регламентуються на доконтрактній стадії, а також на стадії виконання кредитної угоди.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо наявності в оспорюваному кредитному договорі умов, наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків чи несправедливі умови на шкоду споживача, тобто позичальника ОСОБА_1 .

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до вимог ст. ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене вище та аналізуючи матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про визнання недійсним Кредитного договору № 3803-Д від 29.01.2010.

Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача про визнання недійсним кредитного договору №3803-Д від 29.01.2010, а тому суд не знаходить підстав для визнання недійсними і договори поруки № 334 та №335 від 29.01.2010.

Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних, зокрема фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п.п. 4, 5, 9 постанови ПВСУ від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" позивач має навести у заяві, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Позивачем не доведено неправомірність дій відповідача, наявність причинного зв`язку між діями відповідача та завданою моральною шкодою, а тому враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відсутність порушених прав позивача, як споживача з боку відповідача, суд вважає, що відсутні і правові підстави для задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди.

З огляду на викладене вище, у задоволенні позову позивача слід відмовити у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ЗУ « Про захист прав споживачів» , ст.ст.11, 16, 23, 203, 215, 525-526, 530, 536, 546, 553, 554, 610, 611, 627, 628, 629, 638,1050, 1054,1056, 1167 ЦК України, ст.ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-81, 141, 258, 259, 264, 265, 273, 280-284 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Кредитної Спілки профспілок МВС України про визнання кредитного договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, визнання договорів поруки недійсними, відшкодування моральної шкоди,відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Букіна О.М.