Справа № 314/3333/19
Провадження № 2/314/180/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2020 року м.Вільнянськ

Справа № 314/3333/19;

провадження № 2/314/180/2020;

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Кіяшко В.О.,

секретар судового засідання Павлівська І.В.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ;

- позивач ОСОБА_2 ;

- відповідач ОСОБА_3 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності і ділової репутації,

за участю: позивача

(представник позивача ОСОБА_1 ) ОСОБА_2 ,

стислий виклад позицій сторін.

Позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності і ділової репутації.

В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 гр. ОСОБА_3 на сторінці у соціальній мережі Facebook розповсюдив неправдиву інформацію, що стосується позивачів. Мовою оригінала, а саме: «Хочу обратиться к ОСОБА_4 ... Я думаю многие состоят в группе матвиивське життя и я также само состоял в ней, но почему то меня удалили из за того, что я написал правду... неужели так обидно слышать правду о себе и своих родных? Где же так званая свобода слова или она работает только в одну сторону? То что соорудил колодец посреди дороги твой отец, это факт! То что он уходил с поста директора комунхоза, оставив там долги в районе 160 тыс.грн, по состоянию на 2008 год, это факт! То что он вместе со своим приятелем вырезал ферму на Безыменке , это факт! То, что бюро типа антикАрупционных, которое ты возглавляешь в Запорожье , были созданы только как средство отжатия и крышевания, это факт! Сколько коррупционеров закрыло Ваша агенция? Ноль ? А какие у Вас зарплаты? Окуда у тебя деньги на квартиру в Запорожье? Папа подарил?».

В позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просить:

« Визнати недостовірною (наклепом),та спростувати інформацію, що не відповідає дійсності, порушує права свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію Позивачів , виготовлену та поширену через сторінку у соціальній мережі Facebook гр. ОСОБА_3 , мовою оригінала, а саме: « Хочу обратиться к ОСОБА_4 ... Я думаю многие состоят в группе матвиивське життя и я также само состоял в ней, но почему то меня удалили из за того, что я написал правду... неужели так обидно слышать правду о себе и своих родных? Где же так званая свобода слова или она работает только в одну сторону? То что соорудил колодец посреди дороги твой отец, это факт! То что он уходил с поста директора комунхоза, оставив там долги в районе 160 тыс.грн, по состоянию на 2008 год, это факт! То что он вместе со своим приятелем вырезал ферму на Безыменке , это факт! То, что бюро типа антикАрупционных, которое ты возглавляешь в Запорожье , были созданы только как средство отжатая и крышевания, это факт! Сколько коррупционеров закрыло Ваша агенция? Ноль ? А какие у Вас зарплаты? Откуда у тебя деньги на квартиру в Запорожье? Папа подарил? ....».

Позивач (представник позивача) в судовому засіданні позові вимоги підтримала, посилалася на обставини визначені в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду цивільної справи повідомлявся належним чином.

За наявності умов визначених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів.

Заяви, клопотання інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 04.10.2019 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання в приміщенні Вільнянського районного суду Запорізької області.

Ухвалою суду від 25.11.2019 року підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду.

Інших процесуальних дій у справі не вчинялось, провадження не зупинялось.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Суд, вислухавши позивача (представника позивача), свідка, дослідивши матеріали справи та з`ясувавши обставини, дослідивши наявні в справі докази в їх сукупності,

встановив:

ІНФОРМАЦІЯ_1 гр. ОСОБА_3 на сторінці у соціальній мережі Facebook розповсюдив інформацію, що стосується позивачів. Мовою оригінала, а саме: «Хочу обратиться к ОСОБА_4 ... Я думаю многие состоят в группе матвиивське життя и я также само состоял в ней, но почему то меня удалили из за того, что я написал правду... неужели так обидно слышать правду о себе и своих родных? Где же так званая свобода слова или она работает только в одну сторону? То что соорудил колодец посреди дороги твой отец, это факт! То что он уходил с поста директора комунхоза, оставив там долги в районе 160 тыс.грн, по состоянию на 2008 год, это факт! То что он вместе со своим приятелем вырезал ферму на Безыменке , это факт! То, что бюро типа антикАрупционных, которое ты возглавляешь в Запорожье , были созданы только как средство отжатия и крышевания, это факт! Сколько коррупционеров закрыло Ваша агенция? Ноль ? А какие у Вас зарплаты? Окуда у тебя деньги на квартиру в Запорожье? Папа подарил?».

Позивачі вважають зазначену інформацію неправдивою і такою, що порочить їх честь та гідність, у зв`язку з чим звернулись до суду з відповідним позовом.

Оцінка аргументів учасників справи та доводів щодо порушення прав, застосовані норми права.

Вивчивши матеріали справи, надані суду докази, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

За змістом статей 94, 277 ЦК України, частини четвертої статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Відповідно до частин першої, другої статті 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Позивачі в обґрунтування позову посилаються на поширення інформації в мережі Інтернет, а саме в соціальній мережі Facebook.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова № 1) судам роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до роз`яснень п.12 вищезазначеної Постанови № 1 належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особута/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації.

В обґрунтування позову позивачі посилаються на публікацію у соціальній мережі Facebook від 21.07. о 21:38 здійснену під іменем у мережі Facebook - «ОСОБА_5».

Позивачами, на застосування роз`яснень п.12 вищезазначеної Постанови № 1, до суду не надано жодного доказу, що автор під іменем в мережі Facebook «ОСОБА_5» є відповідачем, визначеним позивачами по справі як - ОСОБА_3 , (адреса: АДРЕСА_1 зазначена відповідно до довідки сільради), 24 реєстраційний номер облікової карти НОМЕР_1 ).

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

В силу ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, суд приходить до висновку, що позивачами не доведено обставини розповсюдження інформації, на яку посилаються позивачі, саме відповідачем по справі ОСОБА_3 що є безумовною підставою для залишення позову без задоволення.

Відносно дослідження та аналізу публікації на яку посилаються позивачі, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про інформацію», інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відомості та/або дані за логічною побудовою твердження, не можуть бути сформульовані в виді запитання.

Отже, посилання позивачів на розповсюдження інформації, сформульовані у виді запитань суд відкидає, як такі, що не містять інформації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

У пункті 19 Постанови № 1 судам роз`яснено, що відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Згідно зі статтею 277 ЦК України і статтею 12 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 29 листопада 2017 року у справі № 6-639цс17.

28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії» Європейський суд із прав людини наголосив, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, враховуючи висновок Європейського суду з прав людини, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оцінюючи висловлювання в публікації, суд приходить до висновку, що використані мовно-стилістичні засоби вислову не свідчать про те, що вислів є фактичним твердженням.

Так, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов.

За ознаками мовно-стилістичних засобів публікації, суд приходить до висновку, що вислів є оціночними судженнями.

Так, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

На підставі визначеного, оскільки позивачами не доведено належності авторства визначеного у позові відповідача, відносно публікації в мережі Інтернет (в соціальній мережі Facebook), публікація на спростування якої посилаються позивачі, за виключенням запитань, що по суті не містять інформаційного твердження, за ознаками мовно-стилістичних засобів є оціночними судженнями, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Виходячи з наведених обставин та у відповідності до вище наведених норм права, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Судові витрати.

Вирішуючи питання судових витрат, суд керується Главою 8 ЦПК України, а тому, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд відмовляє також і у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, сплаченого при зверненні до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-80, 259, 263-265,280-283, 354 ЦПК України, суд -

вирішив:

1.В задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності і ділової репутації - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та в разі ухвалення повторного заочного рішення судом першої інстанції. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право на оскарження заочного рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Запорізького апеляційного суду через Вільнянський районний суд Запорізької області, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку після закінчення строку для подання апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суду складено 20.03.2020 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_4.

Суддя Вікторія Олександрівна Кіяшко

20.03.2020