Ухвала

16 березня 2020 року

м. Київ

справа № 513/742/18

провадження № 61-4559ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Галайчук Ганни Сергіївни на рішення Саратського районного суду Одеської області від 25 квітня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в реалізації права власності, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення дій, які порушують право власності, шляхом визнання будівельних робіт незаконними, зобов`язання знести самочинне будівництво та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив: визнати незаконними дії ОСОБА_2 щодо здійснення будівельно-монтажних робіт з нового будівництва господарської будівлі - індивідуального гаража за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача припинити такі дії; зобов`язати ОСОБА_2 відновити стан території, який існував до початку проведення незаконного будівництва, а саме - знести наслідки здійснення будівельно-монтажних робіт з нового будівництва вищевказаної господарської будівлі; стягнути з відповідача на свою користь 50 000 на відшкодування моральної шкоди.

Позов ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що на підставі рішення Плахтіївської сільської ради Саратського району Одеської області від 19 липня 2017 року він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . На суміжній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 та господарські споруди, власником яких є ОСОБА_2 , яка самовільно, без дозвільних документів, на відстані 0,84 метра від стіни його будинку розпочала будівельно-монтажні роботи з нового будівництва індивідуального гаража. Відповідач порушує його законні права як землекористувача сусідньої земельної ділянки, в результаті чого дитяча кімната в його будинку, розташована за стіною, за якою ведуться будівельні роботи, цілодобово затінена від сонячного проміння. Крім того, будівництво спричинило сильні вібрації і шум. Будівельні роботи заважають йому зробити ремонт задньої стіни свого будинку, оскільки він не має доступу до неї. 25 червня 2017 року за його заявою Плахтіївською сільською радою Саратського району Одеської області було складено акт обстеження, а 05 лютого 2018 року прийнято рішення, яким відповідача зобов`язано протягом трьох місяців перемістити тимчасову споруду (гараж) на відстань не менш, ніж 0,8 метрів від меж його земельної ділянки, очистити крони дерева (горіха), що нависає над дахом його житлового будинку, надати можливість доступу до задньої стіни його будинку. Будівництво гаража виконане відповідачем без проектної документації та без документів дозвільного характеру. За вказаним фактом щодо ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення та видано припис про усунення до 07 липня 2018 року виявлених порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів. Постановою у справі про адміністративне правопорушення від 25 травня 2018 року № 238 на ОСОБА_2 накладено штраф у розмірі 10 200 грн. Незаконні будівельні роботи, що ведуться відповідачем, порушують його права як власника будинку, сусідньої ділянки, а також правила добросусідства. Діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яку він оцінив у 50 000 грн.

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 25 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року (повний текст якої складено 03 лютого 2020 року) апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Галайчук Г. С. залишено без задоволення, а рішення Саратського районного суду Одеської області від 25 квітня 2019 року - без змін.

02 березня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Галайчук Г. С. подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Саратського районного суду Одеської області від 25 квітня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). Тобто в цій частині справа № 513/742/18 є малозначною в силу вимог закону.

Також предметом позову в цій справі є усунення перешкод в реалізації права власності, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення дій, які порушують право власності, шляхом визнання будівельних робіт незаконними, зобов`язання знести самочинне будівництво (гараж розміром 3,30 х 7,95 метрів).

Справа в цій частині вимог є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Доводи заявника про те, що висновки судів суперечать правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 461/2328/16-ц, та Верховного Суду України, викладеним у постановах від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 і від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, не заслуговують на увагу, оскільки у вказаних справах були встановлені обставини, які не є подібними до обставин, встановлених судами в цій справі, в якій відмовлено в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позивачем факту порушення його прав. Крім того, предмет позову в цій справі є відмінним від позовних вимог, заявлених у вищенаведених судових справах. Так, у справі № 461/2328/16-ц предметом позову є витребування майна з чужого незаконного володіння, у справі № 6-253цс16 - визнання недійсним рішення селищної ради про затвердження технічної документації та надання земельної ділянки у постійне користування, у справі № 6-2225цс16 - визнання припиненим права постійного користування земельною ділянкою та визнання права користування земельною ділянкою. При цьому підстави користування земельними ділянками у вказаних справах є відмінними від таких підстав у цій справі.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення у постанові Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 1, 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Галайчук Ганни Сергіївни на рішення Саратського районного суду Одеської області від 25 квітня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в реалізації права власності, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення дій, які порушують право власності, шляхом визнання будівельних робіт незаконними, зобов`язання знести самочинне будівництво та відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов