КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/488/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 березня 2019 року (суддя Коренюк А.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди, завданих залиттям квартири,

встановила:

у червні 2018р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача вартості матеріального збитку у розмірі 59 370грн, витрат на проведення незалежної оцінки у розмірі 1 000грн, інфляційних збитків у розмірі 5 681грн 71коп., три проценти річних в сумі 1 346грн 80 коп., відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 10 000грн. та судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , а відповідач - власником квартири АДРЕСА_2 у цьому ж будинку. З вини відповідача 8 вересня 2017р. відбулося залиття його квартири, що підтверджується актом обстеження квартири відповідача від 8 вересня 2017р., яким зафіксовано, що відповідач несанкціоновано та самовільно переробила стояк гарячого водопостачання (врізка двохметрової пластикової труби з відводами замість металевої), на якому виник розрив, тріщина довжиною 70-90мм на рівні 1700мм від полу. Крім того, вина відповідача підтверджується листами ЖБК «Хімік-21» №56 від 17 жовтня 2017р. та №57 від 6 листопада 2017р.

Позивач зазначав, що в результаті залиття його квартири було пошкоджено електроосвітлення окремих кімнат, електророзетки окремих зон, шпалери на стелі та стінах, дверні блоки МДФ, меблі. Згідно звіту про незалежну оцінку вартості матеріального (майнового) збитку, завданого власнику майна, яке зазнало пошкоджень, від 6 листопада 2017р. розмір завданої матеріальної шкоди складає 59 370грн.

Позивач посилався на те, що 28 грудня 2017р. на адресу відповідача був направлений лист, в якому зазначений розмір завданого нею збитку, однак станом на день подання позову відповідач збитки не відшкодувала, у зв`язку із чим він має право на відшкодування інфляційних втрат та трьох процентів річних на підставі ст. 625 ЦПК України.

Обґрунтовуючи завдану моральну шкоду, позивач зазначав, що він пережив душевні

страждання, оскільки внаслідок залиття квартири вона стала малопридатною для життя та

потребувала проведення ремонту.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 березня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 59 370грн матеріальних збитків, 5 681грн 71коп. - інфляційну складову боргу, 1 346грн 80коп. - три відсотки річних, 5 000грн - моральної шкоди, 1 000грн - витрат за проведення дослідження (оцінки) щодо завданих збитків, 1 057грн 20коп. - судового збору, а всього - 73 455грн 71коп.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач посилається на неправильне встановлення обставин, що мають значення для справи, оскільки відомості, зазначені у звіті про незалежну оцінку вартості матеріального (майнового) збитку, який суд прийняв до уваги, протирічать відомостям, викладеним у листах ЖБК «Хімік-21» №56 від 17 жовтня 2017р. та №57 від 6 листопада 2017р.

Крім того, відповідач зазначає, що судом першої інстанції жодним чином не обґрунтовано стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних; не погоджується із стягненням з неї моральної шкоди.

Також відповідач посилається на порушенням судом норм процесуального права, так як вона не отримала копію позовної заяви, повідомлялась про судові засідання за невірною адресою, тому була позбавлена можливості подати докази, заперечення та клопотання.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та її представника - адвоката Уманського С.О., які підтримали апеляційну скаргу, пояснення позивача та його представника - адвоката Басса О.О., які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 .

Станом на 8 вересня 2017 року відповідач була власником квартири АДРЕСА_3 .

Згідно акту, складеного 8 вересня 2017 року, вночі відбулося залиття квартири АДРЕСА_4 , у зв`язку із розривом труби гарячого водопостачання у квартирі відповідача. У акті зазначено, що квартира АДРЕСА_2 була повністю затоплена водою, як і квартира АДРЕСА_5 , яка розташована під нею.

Відповідно до звіту від 6 листопада 2017 року розмір матеріального збитку, завданого власнику квартири АДРЕСА_1 у результаті залиття складає 59 370грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вина відповідача у залитті квартири позивача є доведеною, позивачем надані належні докази, які підтверджують розмір завданих збитків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Однак, рішення суду першої інстанції вказаним нормам процесуального права не

відповідає.

Згідно з частиною першою та пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 зазначеної норми визначено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Під час судового розгляду відповідач не заперечувала, що саме з її вини сталося залиття квартири позивача, однак стверджувала, що пошкодження у квартирі позивача були не значні, так як його квартира розташована через поверх від її квартири.

Пунктом 2.3.6. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 76 від 17 травня 2005 року, встановлено що у разі залиття, аварії квартир складає відповідний акт, форма та зміст якого визначений даними Правилами.

З наданих суду першої інстанції документів вбачається, що квартира позивача розташована у ЖБК «Хімік-21».

8 вересня 2017 року головою ЖБК разом з представниками обслуговуючої організації ПП «Етіс» та власниками квартир 103 і 96 був складений акт обстеження квартири АДРЕСА_2 та встановлена причина залиття квартири АДРЕСА_5 .

Разом з цим, вказаними особами не був складений акт обстеження квартири АДРЕСА_1 , власником якої є позивач, хоча позивач неодноразово звертався до голови ЖБК «Хімік-21» з приводу необхідності складання такого акту.

Позивачем суду першої інстанції наданий звіт про незалежну оцінку вартості матеріального збитку, складений оцінювачем Михайлюком О.О. , згідно якого огляд квартири позивача був проведений 24 жовтня 2017 року та зафіксовані пошкодження, які були наявні у квартирі на час огляду та завдані у результаті залиття.

Вказані пошкодження були також зафіксовані експертом Сверидою О.М. , який проводив судову будівельно-технічну експертизу, яка була призначена апеляційним судом за клопотання відповідача.

Однак, експерт Сверида О.М. зазначив, що неможливо встановити, коли саме виникли пошкодження у вигляді короблення дверних коробок, лиштви, відшарування підготовчого шару та випинання шпалер на стінах, випуклість по стику гіпсокартонних листів підшивки стелі та відсутність живлення окремих ділянок електромережі, у зв`язку із відсутністю відповідної методики, відсутністю слідів потьоків та відсутністю акту, який не був складений відповідно до вищезазначених Правил зразу після залиття.

Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, пояснення сторін та покази свідка, колегія суддів вважає, що наданий позивачем звіт є належним доказом у підтвердження розміру завданих йому збитків у результаті залиття його квартири з вини відповідача.

Зокрема, актом від 8 вересня 2017 року підтверджено, що у результаті залиття квартира відповідача була повністю затоплена водою, як і квартира АДРЕСА_5 , що розташована над квартирою позивача, що не виключає можливість пошкодження і всіх приміщень у квартирі позивача.

Враховуючи, що у деліктних зобов`язаннях діє презумпція вини, саме відповідач повинна довести свою невинуватість, зокрема, повинна була наполягати на огляді і квартири позивача та складання відповідного акту, так як була обізнана про пошкодження цієї квартири у результаті залиття з її вини.

Аналізуючи висновок судової будівельно-технічної експертизи від 29 січня 2020 року щодо встановлення вартості відновлювального ремонту у квартирі позивача, колегія суддів вважає недоцільним покладення його в основу рішення з підстав неповноти дослідження об`єкта (тривалий час, який пройшов з дня залиття квартири (8 вересня 2017 року) до моменту проведення дослідження характеру пошкоджень (16 грудня 2019 року) та неможливості встановлення причин та давності наявних у квартирі позивача пошкоджень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідач зобов`язана відшкодувати позивачу завдані збитки, розмір яких відповідно до кошторису, доданого до звіту, становить 40 867грн.

Колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача заробітної плати будівельників, вартість матеріальних ресурсів та експлуатації будівельних машин та механізмів, загальновиробничих витрат, кошторисний прибуток, кошти на покриття адміністративних витрат будівельної організації, податок на додану вартість, які включені у визначення майнової шкоди згідно кошторису, так як позивачем не надано доказів понесення таких витрат.

Згідно з частиною першою, пунктом 3 частини другої, частиною третьою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру

внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом встановлено, що внаслідок неправомірних дій відповідача позивачу завдано й моральної шкоди, яка виразилася у негативних емоціях та переживаннях з приводу пошкодження майна.

Визначений судом першої інстанції розмір відшкодування цієї шкоди відповідає вимогам статей 23, 1167 ЦК України та вищевказаним роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року у справі № 757/3725/15-ц зроблено висновок, що «по своїй суті зобов`язання про відшкодування майнової шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру відшкодування. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди. Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання».

У даній справі договір про відшкодування шкоди між позивачем та відповідачем не укладався, рішення про стягнення з відповідача шкоди ще не ухвалювалося, а відтак конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди не відбулося, прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) не настало, а тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних відсутні.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України колегія суддів погоджується з розміром судового збору та судових витрат, які підлягають відшкодуванню позивачу відповідачем і які були визначені судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права при розгляді даної справи знайшли своє підтвердження та були усунені під час апеляційного розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, допущені порушення норм процесуального права, тому рішення суду підлягає зміні, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 березня 2019 року змінити, виклавши резолютивну частину у наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка проживає у АДРЕСА_7 , на користь ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , який проживає у АДРЕСА_1 , у відшкодування матеріальної шкоди 40 867грн, у відшкодування моральної шкоди 5 000грн, 1 057грн 20коп. судового збору, а всього 46 924грн 20коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.»

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 24 березня 2020 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк