КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________
Справа № 361/8133/18
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4094/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Рощина Івана Геннадійовича на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2019 року (суддя Сердинський В.С.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-практичний центр нейрореабілітації «Нодус» про зміну формулювання звільнення та відшкодування моральної шкоди,

встановила:

у грудні 2018р. позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати формулювання причин її звільнення на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання посадових обов`язків невірною, змінити вказане формулювання, зазначивши формулювання звільнення - за власним бажанням по ст. 38 КЗпП України, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000грн та судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що з 6 лютого 2013 року по 2 листопада 2018 року вона працювала у ТОВ «Науково-практичний центр нейрореабілітації «Нодус» на посаді молодшої медичної сестри.

Наказом №41/1К від 2 листопада 2018 року її звільнено із займаної посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання посадових обов`язків.

Позивач стверджувала, що з таким формулюванням звільнення вона не погоджується та вважає його незаконним, оскільки вона працювала сумлінно та професійно, трудових обов`язків не порушувала, до дисциплінарної відповідальності ніколи не притягалася, однак у жовтні 2018 року у зв`язку з неприязними та конфліктними стосунками з керівництвом роботодавця написала заяву про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, проте після отримання трудової книжки вона дізналася, що була звільнена у зв`язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором. У зв`язку із порушенням її прав, вона звернулася до Головного управління Держпраці у Київській області із заявою (скаргою) від 13 листопада 2018р. та до Броварської місцевої прокуратури.

Позивач зазначала, що незаконними діями відповідача їй було завдано моральну шкоду, оскільки зазначене формулювання причин звільнення перешкоджає її працевлаштуванню, вона вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, постійно позичати гроші у знайомих та шукати адвоката для захисту своїх прав у

судовому порядку.

16 травня 2019 року позивачем була подана заява про зміну предмету позовних вимог, згідно якої вона просила визнати незаконними та скасувати накази ТОВ «Науково-практичний центр нейрореабілітації «Нодус» №34/2 від 18 жовтня 2018 року, №35/3 від 30 жовтня 2018 року та №41/1К від 2 листопада 2018 року; вважати її звільненою з посади молодшої медичної сестри за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України та зобов`язати відповідача змінити формулювання її звільнення, вказавши формулювання звільнення: «звільнена за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України»; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі13 370грн, моральну шкоду в розмірі 50 000грн та судові витрати, які включають судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2019 рокуу задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Рощин І.Г. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник позивача посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неврахування доводів позивача про зміну відповідачем умов праці в жовтні 2018року, показів свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які повідомили, що до посадових обов`язків санітарки не входило проведення гігієнічних процедур хворим пацієнтам, що також підтверджується графіком чергувань, в якому зазначені окремо посади молодших медичних сестер та молодших медичних сестер по догляду.

Крім того, представник позивача зазначає, що суд не звернув увагу на те, що ураження шкіри стоп пацієнта були виявлені за місяць до притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, а також на порушення відповідачем статей 48, 147, 149 КЗпП України при видачі наказу № 34-орг від 18 жовтня 2018р.

Також представник позивача вважає помилковими висновки суду щодо правомірності видання відповідачем оскаржуваних наказів, оскільки посадова інструкція молодшої медичної сестри (санітарки) не містить обов`язків щодо догляду за стаціонарними хворими, у тому числі щодо проведення гігієнічних процедур; в довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників передбачено дві окремі позиції: молодша медична сестра з догляду за хворими та молодша медична сестра (санітарка-прибиральниця, санітарка-буфетниця тощо).

Також представник позивача зазначає про порушення судом норм процесуального права, оскільки суд у рішенні лише перерахував надані сторонами докази, однак правової оцінки їм не надав.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити у її задоволенні, вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, оскільки ніяких змін в організації роботи у жовтні 2018р. проведено не було, а позивач мала обов`язки щодо догляду за стаціонарними хворими відповідно до п. 2.11 розділу посадової інструкції молодшої медичної сестри (санітарки). Також зазначає, що у виписці з медичної карти стаціонарного хворого була допущена технічна помилка щодо дати огляду пацієнта та помилково зазначено 17.09.2018р. замість 17.10.2018р., що підтверджується іншими відомостями карти. Щодо доводів апеляційної скарги про порушення статей 48, 147, 149 КЗпП України при видачі наказу № 34-орг від 18 жовтня 2018р., то він є узагальненим та був винесений для внутрішнього користування, а позивачу було оголошено догану наказом №34/2-орг від 18 жовтня 2018р.; щодо посилань на довідник кваліфікаційних характеристик професій працівників, то він має рекомендаційний характер та тільки спрямовує роботодавців на визначення прав та обов`язків працівників; щодо заяви позивача про звільнення за власним бажанням, то у судовому засіданні свідки як зі сторони відповідача,

так і зі сторони позивача підтвердили відсутність такої заяви.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника - адвоката Рощина І.Г., які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представників відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 , адвоката Дроздовського Л.П., які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що з 6 лютого 2013 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем та займала посаду молодшої медичної сестри.

Наказом № 34/2-орг від 18 жовтня 2018 року позивачу оголошено догану за порушення трудової дисципліни, а саме невиконання своїх професійних обов`язків, недбальство та халатність у догляді за хворими - направлене невиконання і ігнорування обов`язковою гігієною тяжкохворого пацієнта.

Наказом № 41/1к від 2 листопада 2018 року позивача звільнено з роботи відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було допущено порушень вимог трудового законодавства при звільненні позивача.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та не ґрунтується на нормах матеріального права.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 6 листопада 1992 р. N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, необхідно з`ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 1471, 148, 149 КЗпП правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень.

Тобто при звільненні працівника на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП слід враховувати, що на працівника покладаються обов`язки, які складають зміст його трудової функції, а також обов`язок додержуватись внутрішнього трудового розпорядку, який встановлено законодавством та локальними нормативними актами.

Тому при звільненні працівника з підстав, передбачених цією нормою закону, підприємство повинне навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов`язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли.

З матеріалів справи вбачається, що наказом № 33-орг від 17 жовтня 2018 року доручено провести службове розслідування з метою виявлення причин недбальства та

відстроченого терміну виявлення наявних змін на шкірі пацієнта ОСОБА_6 , так як у пацієнта були виявлені ураження шкіри стоп нижніх кінцівок, що утворилися протягом декількох днів внаслідок недбалого ставлення до пацієнта та професійного виконання своїх обов`язків з боку медичного персоналу клініки.

Відповідно до протоколу засідання комісії від 18 жовтня 2018 року до негативних наслідків призвели порушення роботи по нагляду усіх ланок протягом 12.10.-17.10., відсутність на початку гігієнічного догляду, ретельного огляду з боку чергових лікарів із зазначенням у звітах та щоденниках, контролю якості надання медичної допомоги в стаціонарі керівних ланок.

Під час судового розгляду відповідач не заперечував, що позивач працювала на посаді сестри медичної молодшої (санітарки).

Вказана обставина також підтверджується тим, що саме з посадовою інструкцією сестри медичної молодшої (санітарки) була ознайомлена позивач при прийнятті на роботу (с.с.82-85).

Згідно загальних положень посадової інструкції сестри медичної молодшої (санітарки) метою її діяльності є забезпечення санітарно-гігієнічних вимог на закріпленій території біля амбулаторії, в приміщенні амбулаторії, догляд за амбулаторними хворими.

Конкретні обов`язки молодшої сестри визначені у розділі 2 Посадової інструкції, згідно яких: прибирання території, кабінетів, отримання необхідних для прибирання засобів, забезпечення дезінфекції прибирального інвентаря, супроводження хворих, при потребі, у лікувально-діагностичні кабінети, проведення передстерилізаційну обробку інструментарію, виконання інших завдань головного лікаря, старшої медичної сестри амбулаторії, що не суперечать чинному законодавству.

Отже, до обов`язків молодшої медичної сестри (санітарки) не входить проведення перев`язки хворих та здійснення будь-яких гігієнічних процедур хворим. При цьому, як підтвердила позивач, вона не має медичної освіти.

З матеріалів службового розслідування вбачається, що саме не проведення перев`язки протягом 12.10.-17.10.2018 нижніх кінцівок пацієнта ОСОБА_6 призвело до ураження шкіри стоп.

З тексту пояснювальної ОСОБА_1 від 18 жовтня 2018 року вбачається, що від неї не вимагали пояснень з приводу невиконання нею своїх посадових обов`язків, зокрема, не проведення будь-яких гігієнічних процедур.

Відповідачем суду не було надано доказів, що позивачу головним лікарем, будь-яким іншим лікарем або старшою медичною сестрою були надані розпорядження провести гігієнічні процедури та перев`язку нижніх кінцівок вказаного пацієнта.

Крім того, з протоколу засідання комісії від 18 жовтня 2018 року вбачається, що будь-яких розпоряджень у щоденнику чергового лікаря стосовно зазначеного пацієнта зроблено не було.

Отже, працівник не може нести дисциплінарну відповідальність за невиконання вимог, які не були доведені йому до виконання.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що під час судового розгляду відповідачем не було надано достатніх та належних доказів у підтвердження того, що позивачем 14 жовтня 2018 року не виконувалися покладені на неї обов`язки та були наявні підстави для притягнення її до відповідальності у вигляді догани.

Статтею 150 КЗпП України встановлено, що дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XV цього Кодексу).

Разом з тим, статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду.

Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

З наданої суду першої інстанції копії наказу № 34/2-орг від 18 жовтня 2018 року вбачається, що позивач з ним ознайомлена у день його видачі, а відтак строк для його оскарження закінчився 18 січня 2019 року.

Однак, заява про зміну предмету позову, згідно якої позивач просила визнати незаконним та скасувати вказаний наказ, була подана нею до суду 16 травня 2019 року, тобто після спливу строків, встановлених ст. 233 КЗпП України.

Статтею 234 КЗпП України визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Проте, позивачем ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду не заявлялося про поновлення строків звернення до суду та не зазначалися поважні причини пропуску строків звернення до суду, тому колегія суддів не вважає за можливе поновити порушений строк, а відтак позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу № 34/2-орг від 18 жовтня 2018 року задоволенню не підлягають.

Перевіряючи дотримання відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні позивача, колегія суддів встановила наступне.

Згідно із роз`ясненнями Верховного Суду України, викладеними у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.12.1992 р. №9 «Про практику розгляду трудових спорів» у наказі про накладення дисциплінарного стягнення обов`язково має бути зазначено в чому полягає порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які, стали підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення.

Відповідно до доповідної записки заступника головного лікаря з лікувальної справи Майданник від 29 жовтня 2018 року, ОСОБА_1 під час добового чергування в стаціонарі клініки 28 жовтня 2018 року не виконували свої функціональні обов`язки, покладені трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку. Зокрема, без вагомих підстав відмовлялася супроводжувати хворих до лікувально-діагностичних кабінетів, дотримуватися правил санітарії і гігієни, чуйно відноситися до пацієнтів, що несе за собою загрозу їх здоров`ю.

Опитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_7 та головна медична сестра ОСОБА_8 не змогли пояснити кого саме, коли і куди відмовилася супроводжувати позивач, які саме правила санітарії та гігієни нею не дотримувалися.

Ні доповідна записка ОСОБА_7 , ні протокол засідання комісії від 29 жовтня 2018 року, яке було проведено у відсутність позивача, ні наказ № 35/3-орг від 30 жовтня 2018 року, який передував наказу № 41/1к від 2 листопада 2018 року про звільнення позивача, не містять фактичних та конкретних даних, які стали підставою для застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення.

Загальні формулювання не пояснюють суть порушень трудової дисципліни, які

допустила в роботі позивач 28 жовтня 2018 року, не містять посилання на конкретні обставини вчинення порушення, що свідчить про недоведеність порушення позивачем трудової дисципліни у зазначену дату та невиконання покладених на неї обов`язків, а відтак відсутня систематичність порушень та систематичність невиконання позивачем без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, що могло бути підставами для застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за п.3 ст.40 КЗпП України.

Враховуючи ненадання відповідачем належних та допустимих доказів у підтвердження невиконання позивачем 28 жовтня 2018 року своїх посадових обов`язків і правил внутрішнього трудового розпорядку, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про законність звільнення позивача на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Таким чином, дії відповідача по притягненню позивача до дисциплінарної відповідальності та наказ № 41/1к від 2 листопада 2018 року про звільнення позивача з посади молодшої медичної сестри у зв`язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України, є незаконними.

За правилами частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Аналіз змісту частини третьої статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку, що в разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв`язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 2 жовтня 2019 року у справі № 362/3528/17.

Отже, вимоги позивача про зміну формулювання причини звільнення з роботи, із зазначенням, що вона звільнена за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України та зобов`язання відповідача внести відповідні зміни до трудової книжки підлягають задоволенню, так як відповідають положенням ч. 3 ст. 235 КЗпП України та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58.

Згідно ч. 3 ст. 235 КЗпП України,якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Позивачем суду не було надано доказів у підтвердження своїх вимог про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із тим, що неправильне формулювання причин звільнення перешкоджало їй працевлаштуватися, тому колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і

вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі (постанова Верховного Суду України у справі № 6-54цс11).

Враховуючи визнання формулювання причин звільнення позивача неправильними, що для відновлення своїх порушених прав позивач була змушена звернутися до суду, і застосовуючи принцип співмірності, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у сумі 1 000грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та наданим сторонами доказам, суд неправильне застосував норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Задоволенню підлягають дві вимоги немайнового характеру та вимога майнового характеру, отже судовий збір за подання апеляційної скарги становить 3 171грн 60коп, однак при подачі апеляційної скарги позивачем був сплачений судовий збір у сумі 2643грн, який і підлягає поверненню позивачу відповідачем.

Крім того, звертаючись до суду з даним позовом, позивачем не був сплачений судовий збір.

Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача у прибуток держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у сумі 2 114грн 40коп.

Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу,

пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Позивачем ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не було надано доказів понесених нею витрат на правничу допомогу адвоката, тому її вимоги про стягнення з відповідача понесених нею витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Рощина Івана Геннадійовича задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-практичний центр нейрореабілітації «Нодус» від 2 листопада 2018 року№41/1К про звільнення ОСОБА_1 з посади молодшої медичної сестри у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з роботи, зазначивши причину звільнення «за власним бажанням відповідно до п. 1 ст. 38 КЗпП України».

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-практичний центр нейрореабілітації «Нодус» внести зміни у трудову книжку ОСОБА_1 .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-практичний центр нейрореабілітації «Нодус», ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 36107332, яке знаходиться у Київській обл., м. Бровари, вул. Героїв УПА, 7-А, на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка проживає у АДРЕСА_1 , 1 000грн моральної шкоди та судові витрати у розмірі 2 643грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-практичний центр нейрореабілітації «Нодус», ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 36107332, яке знаходиться у Київській обл., м. Бровари, вул. Героїв УПА, 7-А, на користь держави, розрахунковий рахунок UA0026010, отримувач коштів УК у Солом.р-ні/Соломян.р-н, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 38050812, код банку отримувача 899998, код класифікації доходів бюджету 22030101, судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 114грн 40коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 18 березня 2020 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк