ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2020 року м. Чернівці

справа № 715/2734/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Вовкун Н.Ю.

за участі представника позивача Акціонерне товариство «Українська залізниця»

в особі регіональної філії «Львівська залізниця» Левчука Івана Михайловича, представника відповідача Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області Тімофті Анатолія Васильовича, відповідача ОСОБА_1

учасники справи

позивач Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця»

відповідач Глибоцька селищна рада Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_1

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Глибоцького районного суду м.Чернівці від 4 квітня 2019 року, головуючий у першій інстанції Цуренко В.А.

встановила:

Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» у грудні 2018 року звернулося до суду з позовом до Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_1 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо

Справа №715/2734/18-ц Головуючий у 1 інстанції Цуренко В.А.

Провадження №22-ц/822/333/19 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

предмета спору, Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області про визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним та скасування, державного акту та договору купівлі-продажу недійсними, скасування реєстрації права власності.

Зазначало, що інвентаризацією земель, які перебувають у постійному користуванні державного територіального галузевого об`єднання «Львівська залізниця», встановлено накладення земельної ділянки, що належить ОСОБА_1 , площею 0,0187 га на смугу відведення залізниці за напрямком Чернівці-Вадул Сирет в адміністративних межах Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області від 300 км + 013 м до 300 км + 052 м.

Рішенням Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області від 30 травня 2012 року №163-16/12 надано згоду на продаж шляхом викупу ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 несільськогосподарського призначення площею 0,1200 га.

Глибоцькою селищною радою Глибоцького району Чернівецької області та ОСОБА_2 вчинено договір купівлі-продажу земельної ділянки цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування, площею 0,1200, кадастровий номер :01:004:0159, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Кінащук Н.М. 26 червня 2012 року, зареєстрований у реєстрі № 1435.

ОСОБА_1 отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №399910 30 липня 2012 року.

Посилалося на порушення права Акціонерного товариства «Українська залізниця» користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху.

Вважало, що рішення Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області від 30 травня 2012 року №163-16/12 суперечить вимогам закону, прийнято з перевищенням повноважень.

Акціонерне товариство «Українська залізниця» просило визнати рішення Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області від 30 травня 2012 року №163-16/12 в частині продажу ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яка накладається на смугу відведення залізниці площею 0,0187 га незаконним та скасувати, договір між Глибоцькою селищною радою Глибоцького району Чернівецької області та ОСОБА_2 купівлі-продажу земельної ділянки, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Кінащук Н.М. 26 червня 2012 року, зареєстрований у реєстрі № 1435 недійсним, державний акт серії ЯМ №399910 від 30 липня 2012 року на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_2 недійсним, скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером :01:004:0159 у державному реєстрі прав, запис у Поземельній книзі щодо земельної ділянки за кадастровим номером :01:004:0159 шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування.

Рішенням Глибоцького районного суду м. Чернівці від 4 квітня 2019 року у позові відмовлено.

Акціонерне товариство «Українська залізниця» у апеляційній скарзі просить рішення Глибоцького районного суду м. Чернівці від 4 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства «Українська залізниця» до Глибоцької селищної ради, ОСОБА_1 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області про визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним та скасування, договору, державного акту недійсним, скасування реєстрації права власності задовольинити.

Зазначає про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що технічна документація щодо інвентаризації земель розроблена сертифікованою землевпорядною організацією приватним підприємством «Ріга» згідно із Порядком проведення інвентаризації земель, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2012 року №513, погоджена з відділом Держземагенства у Глибоцькому районі Чернівецької області у порядку, встановленому п.13 ст.186 ЗК України, виготовлена після винесення рішення селищної ради про надання дозволу на інвентаризацію, законодавством не передбачено негативних наслідків у разі недотримання строків проведення інвентаризації земель.

Посилається на неправильне застосування Інструкції про норми і порядок відведення земель для залізної дороги і використання полоси відводу, затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 30 січня 1963 року, якою визначено ширину полоси відводу на перегонах при висоті насипу у глибині виїмки до 1 м, коли не потрібно резервів, кавальєрів укріплюючи споруд, а також лісозахисних насаджень не повинна перевищувати, зокрема, для залізної дороги колією 1524 мм І категорії 28,0 м.

Вказує на порушення норм матеріального права, оскільки мають місце правовідносини з договору між Глибоцькою селищною радою Глибоцького району Чернівецької області та ОСОБА_2 купівлі-продажу земельної ділянки, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України у разі відсутності договірних відносин.

Вважає, що початок перебігу строку позовної давності слід обраховувати з моменту отримання технічної документації на підставі акту приймання-передачі 25 листопада 2015 року, оскільки акт обстеження від 27 серпня 2013 року складений за попередніми вихідними даними, що були виявлені в процесі підготовки робіт по інвентаризації.

У відзиві на апеляційну скаргу Глибоцька селищна рада Глибоцького району Чернівецької області просить апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Українська залізниця» підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у позові Акціонерному товариству «Українська залізниця» про визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним та скасування, державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним, скасування державної реєстрації, суд першої інстанції керувався положеннями ст.11, ч.1 ст.23 Закону України «Про транспорт», ст.6 Закону України «Про залізничний транспорт», п.«ж» ч.1 ст.19, 68, п.«б» ч.4 ст.84, ч.1,2 ст.116, ст.140, ч.1, 2, 3 ст.152, ст.186 ЗК України та дійшов висновку про відсутність підстав для захисту права Акціонерного товариства «Українська залізниця» у обраний спосіб.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на недоведеність права власності Акціонерного товариства «Українська залізниця» на земельну ділянку, віднесення частини земельної ділянки ОСОБА_1 до смуги відведення залізниці, розміру накладення земельної ділянки ОСОБА_1 із землями, які перебувають у користуванні Акціонерного товариства «Українська залізниця».

При цьому суд першої інстанції вважав, що інвентаризація земель «Українська залізниця» проведена без дотримання вимог Інструкції про норми і порядок відведення земель для залізної дороги і використання полоси відводу, затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 30 січня 1963 року, без надання дозволу органом місцевого самоврядування, з порушенням строків проведення інвентаризації, без погодження у порядку, встановленому ст.186 ЗК України, тому не є належним доказом.

Водночас суд першої інстанції зазначив про невірно обраний спосіб захисту Акціонерним товариством «Українська залізниця».

Також суд першої інстанції вважав, що позбавлення ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку є втручанням у право особи на мирне володіння майном за відсутності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, таким втручанням буде порушено справедлива рівновага між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав держави в особі юридичної особи, яка є власником земельної ділянки.

Разом з тим суд першої інстанції дійшов висновку про сплив позовної давності.

На підставі частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає.

За змістом ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З матеріалів справи вбачається, що інвентаризацією земель, які перебувають у постійному користуванні державного територіального галузевого об`єднання «Львівська залізниця», встановлено накладення земельної ділянки, що належить ОСОБА_1 , площею 0,0187 га на смугу відведення залізниці за напрямком Чернівці-Вадул Сирет в адміністративних межах Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області від 300 км + 013 м до 300 км + 052 м.

Рішенням Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області від 30 травня 2012 року №163-16/12 надано згоду на продаж шляхом викупу ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 несільськогосподарського призначення площею 0,1200 га.

Глибоцькою селищною радою Глибоцького району Чернівецької області та ОСОБА_2 вчинено договір купівлі-продажу земельної ділянки цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування, площею 0,1200, кадастровий номер :01:004:0159, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Кінащук Н.М. 26 червня 2012 року, зареєстрований у реєстрі № 1435.

ОСОБА_1 отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №399910 30 липня 2012 року.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

За змістом ч.1 та 2 ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно із ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами та доповненнями) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

На підставі частини 1 стаття 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Отже, відповідно до статей 16 ЦК України, 152 ЗК України способами захисту цивільних прав, у тому числі у сфері земельних правовідносин, є визнання недійсними угод (стаття 152 ЗК України, стаття 215 ЦК України) із застосуванням реституції або віндикації у разі витребування земельної ділянки (статті 387, 388 ЦК України), а також визнання недійсним акта органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування та державного акта на право власності на земельну ділянку, виданих на підставі незаконних рішень.

Згідно із пунктом «ж» частини першої статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) землі, що надаються в користування залізничному транспорту загального користування, та їх склад визначаються Законом України «Про транспорт».

Смуга відведення - це землі залізничного транспорту, що зайняті залізничним полотном, інженерними та штучними спорудами, обладнанням, лінійно-колійними та іншими технологічними будівлями, пристроями залізничної сигналізації, енергетики та зв`язку, лініями електропостачання, захисними лісонасадженнями, спорудами тощо (частина 2 статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 11 грудня 2003 року частини 1 і 2 статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» викладено у такій редакції (чинній на час виникнення спірних правовідносин): «Землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України та Закону України «Про транспорт».

Згідно з частиною 1 статті 11 Закону України «Про транспорт» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту.

Частиною 1 статті 23 Закону України «Про транспорт» встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту.

До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту (стаття 68 ЗК України).

За таких обставин наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 14 березня 2019 року у справі № 918/1373/16.

Згідно п.4.2 Статуту Акціонерного товариства «Українська залізниця» майно залізниці є державною власністю і закріплюється за нею на праві повного господарського відання.

За змістом частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Статтями 1, 4 Положення «Про землі, надані транспорту», затвердженого 07 лютого 1933 року Постановою Центрального виконавчого комітету СРСР № 58 і Ради народних комісарів СРСР № 50, передбачалося, що землями, наданими транспорту (в тому числі - і залізничному), визнавалися землі, зайняті залізничними шляхами та іншими об`єктами залізничної інфраструктури.

Вказане Положення діяло до набрання чинності Постановою Ради Міністрів СРСР від 08 січня 1981 року № 24 «Про затвердження Положення про землі, надані транспорту».

Земельним кодексом Української РСР від 25 жовтня 1922 року, чинним на час набуття у 1956 році Залізницею права на земельні ділянки, передбачалося, що землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів (у тому числі НК СРСР шляхів сполучення), рахуються закріпленими за ними та за відсутності їхньої згоди можуть бути вилучені лише у спеціальному порядку.

Разом з тим вимог щодо виготовлення та отримання державного акта законодавством не передбачалося, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі, відповідно до пунктів 54, 55 «Загальних основ землекористування та землеустрою», затверджених Постановою ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року.

Земельним кодексом Української РСР від 25 жовтня 1922 року (в редакції від 08 липня 1970 року), постановою Верховної ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСРвід 18 грудня 1990 року» право залізниці на користування земельною ділянкою, яка належить до земель залізниць, до оформлення ним права власності або землекористування гарантувалося.

Згідно з пунктом 5 Постанови громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку права власності на землю чи землекористування.

Пунктом 6 постанови Верховної Ради Української PCP від 18 грудня 1990 року № 563-ХІІ «Про земельну реформу» визначено, що землекористувачі повинні до 01 січня 2008 року оформити право власності або право користування землею.

Вказаний пункт постанови Верховної Ради Української PCP від 18 грудня 1990 року визнаний неконституційним рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року у справі № 5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками), а отже відсутня вимога закону щодо обов`язкового виготовлення Залізницею державного акта на право користування земельною ділянкою.

Тому суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність Акціонерним товариством «Українська залізниця» права користування земельною ділянкою на порушення норм матеріального права.

Право Акціонерного товариства «Українська залізниця» на спірну земельну ділянку підтверджується Планом смуги відведення лінії Адинката - Берехомет Львівської залізниці в адміністративних межах Глибоцького району Чернівецької області від 0+000км. до 12+235км розробленим проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1959 році, що відповідно до статті 17 Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією.

Відповідно до викопіювання із зведеного інвентаризаційного плану земельної ділянки смуги відведення «Львівська залізниця» за напрямком Глибока Берегомет адміністративних межах Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області земельна ділянка ОСОБА_1 накладається на смугу відведення залізниці, площа накладення становить 0,0187 га.

Водночас висновки суду першої інстанції про проведення інвентаризації земель «Львівська залізниця» з порушення вимог закону не відповідають обставинам справи.

Судом першої інстанції встановлено, що договір на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком Чернівці - Вадул-Сирет в адміністративних межах Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області з приватним підприємством «Ріга» №Л/П 134382/НЮ укладено 30 грудня 2013 року.

Рішення про надання дозволу на проведення інвентаризації земель Глибоцькою селищною радою винесено 29 квітня 2014 року.

Технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком Чернівці - Вадул-Сирет в адміністративних межах Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області виготовлена у листопаді 2015 року, тобто після надання дозволу Глибоцькою селищною радою на проведення інвентаризації.

На підставі ч.13 ст.186 ЗК України технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель погоджується територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, і затверджується замовником технічної документації. У разі проведення інвентаризації масиву земель сільськогосподарського призначення технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель погоджується також сільською, селищною, міською радою (крім випадків проведення інвентаризації масиву земель сільськогосподарського призначення земель державної власності).

У разі якщо на підставі матеріалів інвентаризації здійснюються формування земельних ділянок за рахунок земель державної та комунальної власності, визначення їх угідь, а також віднесення таких земельних ділянок до певних категорій, технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель (крім технічної документації, за якою проводиться інвентаризація масиву земель сільськогосподарського призначення) погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

За змістом ч.1 ст.186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Отже погодження інвентаризації земельної ділянки з відділом Держземагенства у Глибоцькому районі Чернівецької області відповідає наведеним нормам.

Інструкцією про норми і порядок відведення земель для залізної дороги і використання полоси відводу, затвердженою Міністерством шляхів сполучення СРСР 30 січня 1963 року, визначено, що ширина полоси відводу на перегонах при висоті насипу у глибині виїмки до 1 м, коли не потрібно резервів, кавальєрів укріплюючих споруд, а також лісозахисних насаджень не повинна перевищувати, зокрема, для залізної дороги колією 1524 мм І категорії 28,0 м.

На підставі ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Разом з тим суд першої інстанції дійшов висновку про те, що інвентаризація земель «Львівська залізниця» не є належним доказом на порушення норм процесуального права.

За обставин накладення земельної ділянки, яка передана у власність ОСОБА_1 , на смугу відведення залізниці за напрямком Чернівці-Вадул Сирет в адміністративних межах Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області від 300 км + 013 м до 300 км + 052 м площею 0,0187 га є доведеним порушення права Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користування земельною ділянкою.

Частиною 3 статті 4 ЗК України встановлено, що землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватися в колективну або приватну власність і надаватися у користування, у тому числі в оренду, за винятком випадків, передбачених законодавством України і Республіки Крим.

Разом з тим, положеннями частини 4 цієї статті визначено, що не можуть передаватись у колективну та приватну власність, зокрема, землі транспорту.

За змістом п. «б» частини 4 статті 84 ЗК України землі під державними залізницями не можуть передаватися у приватну власність.

Приписами частини 2 статті 149 ЗК України визначено, що вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, місцевих державних адміністрацій, сільських селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Отже, Глибоцька селищна рада Чернівецької області не наділена повноваженнями розпоряджатися землями даної категорії.

Тому рішення Глибоцької селищної ради від 30 травня 2012 року №163-16/12 про надання згоди на продаж шляхом викупу ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 несільськогосподарського призначення площею 0,1200 га не відповідає вимогам закону.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

На підставі частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких сіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 658 ЦК України встановлено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Оскільки частина спірної земельної ділянки площею 0,0187 га належить до земель залізничного транспорту, договір між Глибоцькою селищною радою Глибоцького району Чернівецької області та ОСОБА_2 купівлі-продажу земельної ділянки яка знаходиться по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Кінащук Н.М. 26 червня 2012 року, не відповідає вимогам ч.4 ст.4 ЗК України, ч.1 ст. 658 ЦК України в частині.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Положення частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Дійшовши висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту, судом не враховано, що між сторонами наявні відносини за договоором між Глибоцькою селищною радою Глибоцького району Чернівецької області та ОСОБА_2 купівлі-продажу земельної ділянки, яка знаходиться по АДРЕСА_1 .

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Саме до цього зводиться висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № № 183/1617/16.

Інформація про зміну відомостей про земельну ділянку вноситься до Державного земельного кадастру відповідно до вимог, визначених в Законі України «Про Державний земельний кадастр».

Згідно із ч.ч.6, 7 ст.9 ЗУ «Про Державний земельний кадастр» державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру, самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, про відмову у здійсненні таких дій. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян чи їх об`єднань у діяльність державного кадастрового реєстратора, пов`язану зі здійсненням державної реєстрації земельних ділянок, забороняється.

Відповідно до пункту 60 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду.

Скасування (поновлення) запису в Поземельній книзі здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування (поновлення) із зазначенням дати та підстави для скасування (поновлення), посади, прізвища та ініціалів Державного кадастрового реєстратора, який скасував (поновив) запис, та формування з використанням програмного забезпечення Державного земельного кадастру нових аркушів Поземельної книги, які засвідчуються: в електронній (цифровій) формі - електронним цифровим підписом Державного кадастрового реєстратора; у паперовій формі - підписом Державного кадастрового реєстратора та скріплюються його печаткою.

Пунктом 115-2 зазначеного Порядку встановлено, що у разі коли до 01 січня 2013 року була розроблена технічна документація із землеустрою щодо складення документів, що посвідчують право на земельну ділянку, на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність, або надання в користування, у тому числі на умовах оренди, а відомості про таку земельну ділянку не внесені до державного реєстру земель, державна реєстрація такої земельної ділянки здійснюється на підставі зазначеної технічної документації із землеустрою згідно з п.п. 107 - 111 і 113 цього Порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав,скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому п.п. «а» п. 2 частини шостої ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

З аналізу наведених норм матеріального права вбачається, що скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та внесення змін до Державного земельного кадастру можливе після ухвалення рішення про скасування записів про проведену державну реєстрацію прав.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції Європейського суду з прав людини констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель залізниці.

Право Акціонерного товариства «Українська залізниця» на захист права користування земельною ділянкою, з огляду на доведену незаконність відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель є доступними, чіткими та передбачуваними.

З огляду на все викладене вище загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування обслуговування смуги руху залізниці та безпеки руху у цій справі переважає приватний інтерес ОСОБА_1 у збереженні права на частину земельної ділянки.

Разом з тим відповідачами Глибоцькою селищною радою Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_1 заявлено про застосування строку позовної давності.

Відповідно п.2.1 постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов`язково має бути зазначене в протоколі судового засідання.

Главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Відповідно до частини 1 статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

На підставі частини 1 статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення своїх прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Оскільки позивач як юридична особа набуває та здійснює свої права й обов`язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати в контексті обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 серпня 2013 року спеціальною комісією був складений акт обстеження земельних ділянок юридичних або фізичних осіб, які частково розташовані в межах смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» на території Глибоцької селищної ради. До складу вказаної комісії, окрім представників Глибоцької селищної ради, входили також і представники Публічного акціонерного твоариства «Укрзалізниця», а саме: Начальник ВП «Чернівецька дистанційна колія» Назаров В. Ф.; в.о. головного інженера ВП «Чернівецька дистанційна колія» Пашняк Ю. Д.; заступник начальника ВП «Львівська дистанція захисних лісонасаджень» Митранюк В. І.; начальник сектора майнових та земельних ресурсів дирекції Проць Я. В.; інженер-землевпорядник ВП «Чернівецька дистанційна колія» ОСОБА_4 .

Отже в складі спільної комісії перебувало п`ять представників Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця», які своїми особистими підписами скріпили складення даного акту та встановили факт наявності можливого порушення прав.

За результатами обстеження комісією виявлено ряд проблемних питань. Зокрема, пункт 12 вказаного акта відноситься зазначена у позовній заяві прив`язка до кілометрового перегону, зокрема від 299 км + 420 м до 300 км + 140 м, права сторона за ходом кілометрів - автомобільна дорога (вулиця Залізнична), яка є дорогою обласного значення, з протилежної сторони дороги - громадська забудова: ТСОУ (ДОСААФ), магазини, автозаправка, частково стадіон, наявні державні акти, зокрема земельна ділянка ОСОБА_1 знаходиться в межі смуги відведення залізниці.

Згідно листа Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» від 31 серпня 2018 року № Д 11-11-2/2051 та листа Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» від 02 жовтня 2018 року № Д 11-11-2/2491, адресованих Глибоцькій селищній раді, зазначено, що в процесі інвентаризації смуги відведення залізниці в межах Глибоцької селищної ради було виявлено ряд накладок земельних ділянок землекористувачів на смугу відведення залізниці, зокрема земельною ділянкою площею 0,12 га належною ОСОБА_2

Само Акціонерне товариство «Українська залізниця» в апеляційній скарзі зазначає, що датою, з якої слід відраховувати строк позовної давності є отримання від приватного підприємства «Ріга» технічної документації відповідно акту приймання-передачі від 25 листопада 2015 року.

Отже, Акціонерне товариство «Українська залізниця» визнає обставини, що дізналося про порушення свого права 25 листопада 2015 року.

У такому разі перебіг трирічного строку позовної давності почався 25 листопада 2015 року та закінчився 25 жовтня 2018 року, із позовом Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» звернулося 17 грудня 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

За таких обставин, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про пропуск позивачем позовної давності на звернення до суду з вимогою про визнання рішення незаконним, договору та державного акту на право власності на земельну ділянку недійсними, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та скасування запису у Поземельній книзі.

Позовна давність не є інститутом процесуального права і не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за змістом частини 5 статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

У той же час вирішення судом питання про поважність причин пропуску строку позовної давності має місце у разі, якщо (1) позивач визнає обставину пропуску строку позовної давності, (2) наводить причини, які перешкоджали зверненню з позовом у межах такого строку та (3) просить суд визнати їх поважними з метою отримання судового захисту порушеного права.

Акціонерним товариством «Українська залізниця» не визнавалися обставини пропуску строку позовної давності та не ставилося питання про визнання поважними причин такого пропуску.

На підставі ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до абз.1.2 п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

За обставин доведення порушення права Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користування земельною ділянкою є підстави для відмови в позові за спливом позовної давності.

Ураховуючи викладене позовні вимоги Акціонерного товариства «Українська залізниця» не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском без поважних причин строку позовної давності.

Ураховуючи, що суд першої інстанції прийняв по суті правильне рішення про відмову у позові Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця», підстав для скасування судового рішення немає.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду м.Чернівці від 4 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 19 березня 2020 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді М.І. Кулянда

О.О. Одинак