Справа № 398/130/20
Провадження № 2/521/2149/20
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження

20 березня 2020 року місто Одеса

Суддя Малиновського районного суду м. Одеси Гуревський В.К., дослідивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до голови Одеського апеляційного суду ОСОБА_2 про скасування постанови Одеського апеляційного суду, притягнення до відповідальності та стягнення моральної шкоди, й перевіривши виконання вимог статей 19, 184-186 ЦПК України,

в с т а н о в и в :

До Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до голови Одеського апеляційного суду ОСОБА_2 про скасування постанови Одеського апеляційного суду, притягнення до відповідальності та стягнення моральної шкоди.

Ухвалою судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області Ніколаєва М.В. від 22 січня 2020 року цивільна справа передана на розгляд Малиновського районного суду м. Одеси.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 12 березня 2020 року справу розподілено судді Малиновського районного суду м. Одеси Сегеда О.М.

Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 13 березня 2020 року Сегеда О.М. заявлено самовідвід.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 16 березня 2020 року справу розподілено судді Малиновського районного суду м. Одеси Гуревському В.К.

Дослідивши матеріали цивільної справи суддя вважає, що у відкритті провадження у справі має бути відмовлено з таких підстав.

При зверненні до суду з позовом позивач ОСОБА_1 просив суд скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 24.07.2019 року в складі колегії суддів Комлевої О.С., Журавльова О.Г., Кравця Ю.І. у цивільній справі № 520/11086/17 за позовом ОСОБА_1 до головного лікаря санаторію «Одеський» Полюляха Руслана Анатолійовича про відшкодування моральної шкоди як незаконну; просив притягнути до відповідальності суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , головного лікаря ОСОБА_4 за фальсифікацію його позову від 08.09.2017 року; заявлено вимогу про стягнення моральної шкоди в сумі 25000,0 грн.

За твердженням позивача вказані особи сфальсифікували його позов від 08.09.2017 року, винесли незаконне рішення під впливом голови Одеського апеляційного суду ОСОБА_2 .

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною першою статті 124 Конституції України (у редакції Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», що набрав чинності 30 вересня 2016 року) правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. А відповідно до частини другої вказаної статті юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і мають наслідком відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»).

Як роз`яснив Конституційний Суд України у пункті 4.2 Рішення від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судового розгляду справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень, належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий. Що ж стосується актів, дій або бездіяльності посадових і службових осіб органів судової влади, що належать до сфери управлінської діяльності, то вони можуть бути оскаржені до суду на загальних підставах.

За змістом позовних вимог жодних актів, дій або бездіяльності, що належать до сфери управлінської діяльності голови Одеського апеляційного суду ОСОБА_2 , не оскаржується.

Таким чином, оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Отже, позовні вимоги про оскарження дій/бездіяльності відповідача стосуються вчинення (невчинення) судом передбачених процесуальним законом дій, тому не можуть бути оскаржені поза межами порядку, передбаченого процесуальним законом (як адміністративним, так і цивільним).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьов проти України», заяви № 17160/06 та № 35548/06, пункт 33).

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними визначеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду.

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 462/32/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 815/110/16.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 815/110/16 визначено поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, а також спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду. А тому зазначені вище вимоги не можуть бути вирішені в судах жодної юрисдикції.

Таким чином, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа). Заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розглядові в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно ч. ч. 2, 3 цієї статті про відмову у відкритті провадження у справі постановляється ухвала не пізніше п`яти днів з дня надходження заяви. Така ухвала надсилається заявникові не пізніше наступного дня після її постановлення в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу. До ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, що надсилається заявникові, додаються позовні матеріали. Копія позовної заяви залишається в суді.

Керуючись ст. ст. 19, 184-186 ЦПК України, СУДДЯ

У Х В А Л И В :

Відмовити у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування постанови Одеського апеляційного суду та стягнення моральної шкоди.

Ухвалу надіслати позивачу разом із позовною заявою та всіма доданими до неї документами.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга протягом п`яти днів з дня вручення копії ухвали.

СУДДЯ В.К. Гуревський