Провадження № 2/760/2261/20
В справі № 760/4686/18-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2020 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретарів- Гак Г.М., Олех Ю.М.

представника позивача- ОСОБА_6

представника 3-ї особи 1 - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції / м. Київ /, 3-і особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання дій державного нотаріуса незаконними, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась до суду з позовом і просить визнати незаконними дії державного нотаріуса Девятої Київської державної нотаріальної контори Вдовиченко Н.О. щодо посвідчення 11 липня 1995 року заповіту на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Посилається в позові на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилася спадщина на вказану квартиру та інше майно.

Вона своєчасно звернулася до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини.

У лютому 2018 року до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини звернулися 3-і особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на підставі яких була відкрита спадкова справа за № 61981002.

Обгрунтовуючи незаконність дій державного нотаріуса, посилається на те, що в 1994 році її мати захворіла на психічне захворювання та постійно лікувалася в медичному закладі - ПНД №5, мала інвалідність 2 групи психічного захворювання, а тому є недієздатною.

Ознайомившись зі змістом заповіту після відкриття спадкової справи, вона звернула увагу про те, що заповіт був підписаний її матір`ю в 1995 році в стані психічного захворювання, що унеможливлює дійсність волевиявлення спадкодавця та законність заповіту.

Спадкове майно - 1/3 частина квартири належала її матері на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, яку остання отримала в результаті приватизації. Іншими співвласниками квартири являються ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Вважає, що державним нотаріусом Вдовиченко Н.О. при посвідченні заповіту не було дотримано вимог ст.209 ЦК України, порушено порядок вчинення нотаріальних дій, а саме той факт, що не допускається укладати договір дарування між двома сторонами за умови, що одна з цих сторін є недієздатною.

Вважає також, що напис в тексті заповіту був виконаний не спадкодавцем.

Виходячи з цього, вважає дії державного нотаріуса незаконними та такими, що порушують її права, та просить задовольнити позов.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав.

Представник відповідача проти позову заперечував.

Посилається на те, що заповідач особисто зверталася до Дев`ятої Київської нотаріальної контори та особисто виконала підпис у заповіті.

Таким чином, вважає, що твердження позивача підлягають доказуванню останньою в порядку, визначеному законом.

Зазначає також, що, не маючи спеціальної медичної освіти, нотаріус не може встановити повну дієздатність особи, якщо останньою не надається медичних довідок на підтвердження чи спростування наявності психічного захворювання.

Нотаріус при особистій бесіді з особою, яка бажає вчинити правочин, звертає увагу на вид та стан особи, а також чи здійснюється волевиявлення без стороннього тиску і чи розуміє особа свої дії та наслідки їх вчинення.

З огляду на це, вважає дії державного нотаріуса законними і просить відмовити у позові.

Представник третьої особи ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечував.

Зазначає, що померла не була визнана недієздатною, була інвалідом 2 групи загального захворювання з 30 березня 1978 року, однак не хворіла на психічне захворювання, а її лікування в КМПД № 5 було пов`язане з неврологічним захворюванням.

Зазначає, що її мати до смерті самостійно себе обслуговувала, готувала собі їжу, прибирала у квартирі, купляла продукти харчування, відвідувала лікарів, самостійно займалася своїм лікуванням, оскільки більшу частину часу проживала у квартирі одна.

Вона не потребувала стороннього догляду та нагляду.

Тільки в останні роки життя їй необхідна була допомога у придбанні продуктів харчування, ліків, яке організовувала вона.

Усі інші побутові питання вона вирішувала самостійно, з часу виходу матері на пенсію постійно матеріально допомагала їй кожного місяця, надаючи грошові кошти для придбання необхідних речей, сплачувала комунальні платежі на утримання квартири, послуги опалення, електропостачання, газу. Також вони постійно спілкувалися, разом із чоловіком та дітьми постійно приїжджали до матері, і ні у кого з членів сім`ї сім`ї та тих, з ким спілкувалася ОСОБА_5 , ніколи не виникало питання про те, що вона є психічно хворою і не усвідомлює значення своїх дій.

З 20 жовтня 1982 року і до моменту виходу на пенсію 10 січня 1990 року мати працювала секретарем в Київському учбово-виробничому підприємстві № 1 УТОС, а в подальшому до 20 грудня 2017 року виконувала обов`язки групорга в Київській територіальній первинній організації № 1 Українського товариства сліпих, що включало в себе інформування членів групи про заплановані заходи в організації, запрошення членів групи на міські та районні заходи, безпосередньо приймала участь у заходах, які проводилися організацією.

Посвідчення заповіту державним нотаріусом дає підстави стверджувати, що у нотаріуса не було сумнівів щодо стану здоров`я матері та її вільного волевиявлення при його підписанні.

Виходячи з цього, просить відмовити у позові.

Третя особа ОСОБА_3 в судові засідання не з`являвся, про час розгляду повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд до відома не ставив.

Виходячи з цього, на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу в його відсутності.

Представник третьої особи - державного нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Вдовиченко Н.О. подав до суду заяву, якою просить розглядати справу в його відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України № 3425-XII від 02 вересня 1993 року «Про нотаріат».

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1 Закону / в редакції на момент виникнення спірних правовідносин /нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Статтею 50 Закону передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №2 від 07 лютого 2014 року «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу.

Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій.

Закон України « Про нотаріат» поділяє об`єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: нотаріальні дії; відмова у вчиненні нотаріальних дій; нотаріальні акти.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 - мати позивачки та 3-ї особи ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 2 лютого 2018 року, виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві а/з № 1782.

11 липня 1995 року державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Вдовиченко Н.О. був посвідчений заповіт, відповідно до якого ОСОБА_5 належну їй на праві власності 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 заповіла 3-й особі ОСОБА_2 .

З копії спадкової справи вбачається, що з заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися позивачка та 3-я особа ОСОБА_2

/ а.с.7, 67 - 86 /

Відповідно до ст. 43 Закону України «Про нотаріат» / в редакції Закону №3425-XII від 2 вересня 1993 року на момент виникнення спірних правовідносин / при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій.

Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії.

Згідно з ч.1 ст.44, ч.1 ст.45 Закону при посвідченні угод з`ясовується дієздатність громадян і перевіряється правоздатність юридичних осіб, які беруть участь в угодах.

При посвідченні угод і вчиненні деяких інших нотаріальних дій

у випадках, передбачених законодавством України, перевіряється справжність підписів учасників угод та інших осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії.

Обов`язок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачений ч. 3 ст. 49 Закону № 3425-XII, де встановлено заборону безпідставної відмови в її вчиненні.

За наявності умов, передбачених ст. 49 Закону, на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні.

Предметом доказування під час судового розгляду у справах про оскарження нотаріальних дій або про відмову в їх вчиненні є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами у справах щодо оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні можуть бути документи, що стосуються вчиненої нотаріальної дії (оригінали нотаріально посвідченого договору, заповіту, свідоцтва про право на спадщину, про право власності на частку в спільному майні подружжя, довіреності, інші документи, видані нотаріусами; документи, що підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника, тощо); постанова нотаріуса або відповідний акт посадової особи, яка вчиняє нотаріальні дії, про відмову вчинити дану нотаріальну дію; документи, які заявник просив засвідчити або посвідчити.

З заповіту померлої вбачається, що він відповідає вимогам закону, підписаний спадкодавцем, посвідчений державним нотаріусом та зареєстрований у відповідному реєстрі за № 10с-808.

/ а.с. 83 /

З точки зору закону заповіт є одностороннім правочином.

За змістом ч.1 ст.202, ч.3 ст. 203 ЦК України головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч.1 ст.225 ЦК має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила ст. 225 ЦК України поширюються і на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Звертаючись до суду, позивачка оскаржує лише дії державного нотаріуса при посвідченні заповіту, не оскаржуючи при цьому сам заповіт з підстав, визначених законом, на які посилається у позові.

Заперечуючи право померлої на складання заповіту за станом здоров`я, та, виходячи з цього, правомірність дій нотаріуса при його посвідченні, в межах даної справи за клопотанням представника позивачки ухвалою суду від 19 червня 2018 року була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза з метою визначення її психічного стану на момент вчинення нотаріальної дії.

Згідно з висновком судово - психіатричного експерта № 604 від 1 листопада 2019 року у період підписання заповіту 11 липня 1995 року ОСОБА_5 виявляла ознаки «Ананкастичного (обсесивно-компульсивного) розладу особистості».

За своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх та могла керувати ними.

/ а.с. 163 - 166 /

Комісія експертів у висновку дала повний аналіз стану здоров`я померлої та її поведінки.

Експертний висновок містить аналіз її дій та пояснень, що документально підтверджені.

Експертам були надані матеріали цивільної справи, медична документація.

Дослідження проводилося експертами, які мають фахову підготовку.

Таким чином, експертним висновком доведено наявність у померлої права на складання заповіту, її волевиявлення та здатність усвідомлювати свої дії при його підписанні, та, виходячи з цього, правомірність дій державного нотаріуса при його посвідченні.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тобто, при зверненні до суду з позовом на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Будь-яких доказів, достатніх для висновку про невідповідність дій державного нотаріуса вимогам закону при посвідченні заповіту, позивач суду не надала.

Доказів, які б спростовували твердження представника 3-ї особи щодо психічного стану здоров`я померлої при складанні заповіту, її здатність приймати правильні рішення, керувати своїми поступками та орієнтуватися в життєвому просторі. та, виходячи з цього, правильний висновок державного нотаріуса при перевірці дієздатності ОСОБА_5 , представник позивача в судовому засіданні не надав і встановлені в судовому засіданні обставини не спростував.

Дії державного нотаріуса повністю відповідають положенням закону, незаконність дій в цій частині судом не встановлена, а позивачем не доведена.

З урахуванням викладеного вище, підстави для задоволення вимог позивачки відсутні.

Керуючись ст.ст. 1, 43, 44, 45, 49, 50 Закону України №3425-XII від 2 вересня 1993 року «Про нотаріат», ст.ст.15,16,202, 203, 204, 215, 225, 1233, 1234 ЦК України, ст.ст. 2,4,5,12, 13, 76-81, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Мінінстерства юстиції / м. Київ / про визнання дій державного нотаріуса незаконними відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19 березня 2020 року.

Суддя: Л.А.Шереметьєва