ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2-1368/1991 Номер провадження 22-ц/814/116/20Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д.Д. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві у режимі відео конференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 23 жовтня 2019 року (час постановлення ухвали з 08:34:29 год. по 08:49:49 год., дата виготовлення повного тексту ухвали 25 жовтня 2019 року) у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державного виконавця та начальника Глобинського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Полтавській області.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаною скаргою, просила визнати бездіяльність начальника ВДВС Глобинського РУЮ Дронова А.О. і державного виконавця державної виконавчої служби м.Глобино незаконною та навмисною; зобов`язати ВДВС Глобинського РУЮ повернути їй кошти, які повинні були стягнути з боржника ОСОБА_2 за період з 29.10.2018 року по встановлену законом дату; зобов`язати ВДВС Глобинського РУЮ надати їй відповідь на заяву від 29.10.2018 року.

В обґрунтування заявлених вимог послалась на те, що державні виконавці після прийняття до виконання виконавчого листа не вчиняли жодних дій з примусового виконання рішення суду, не направили ухвалу про відкриття провадження, стягнення з боржника коштів не проводилось з 24.10.2018 року, чим порушено її права та права її сина ОСОБА_3 .

Ухвалою Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 23 жовтня 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано Глобинський районний відділ державної виконавчої служби ГТУЮ у Полтавській області надати ОСОБА_1 відповідь на її заяву від 29.10.2018 року про відкриття виконавчого провадження. В іншій частині вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні скарги, постановити нову про задоволення її скарги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилалась на доводи, викладені у скарзі, клопотаннях і запереченнях, та зазначала, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тому, що ВДВС протягом року нічого не робив, не викликав в судове засідання представника ВДВС. В апеляційній скарзі також стверджується про неможливість закриття виконавчого провадження у зв`язку із досягненням дитиною повноліття.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу суб`єкт оскарження не скористався.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.371, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 27 вересня 1991 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), починаючи з 14.08.1991 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 25 карбованців на місяць. Видано виконавчий лист.

24.10.2018 року згідно ухвали Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 01 жовтня 2018 року ОСОБА_1 виданий дублікат виконавчого листа по цивільній справі № 2-1368/1991 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, починаючи з 14.08.1991 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.3).

29.10.2018 року ОСОБА_1 звернулась до Глобинського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Полтавській області з заявою про відкриття виконавчого провадження (а.с.4, 38).

01.11.2018 року головним державним виконавцем Глобинського РВДВС ГТУЮ у Полтавській області повернуто ОСОБА_1 дублікат виконавчого листа № 2-1368/1991, виданий 24.10.2018 року Автозаводським районним судом м.Кременчука, без прийняття до виконання (а.с.39).

Задовольняючи частково скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем не доведено виконання ним вимог закону у частині повідомлення стягувача про прийняте рішення (повернення виконавчого листа), хоча саме рішення про повернення виконавчого документа без виконання прийнято державним виконавцем у строки та в порядку, визначеному ч.4 ст.4 ЗУ «Про виконавче провадження».

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції та, перевіряючи доводи апеляційної скарги, виходить з таких міркувань.

За змістом ст.447 ЦПК України боржник у виконавчому провадженні має право звернутись до суду із скаргою, якщо вважає, що діями, рішеннями або бездіяльністю виконавця під час виконання судового рішення, порушено його права чи свободи.

Судовому захисту підлягають права боржника (ст.19 ЗУ «Про виконавче провадження»), які порушені неправомірними діями, рішеннями або бездіяльністю виконавця (ст.451 ЦПК України).

Скарги учасників виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність виконавця розглядаються судом в порядку, визначному цивільним процесуальним законом, з урахуванням особливостей, встановлених Розділом VII ЦПК України.

Як убачається зі змісту поданої скарги, а також апеляційної скарги, основними доводами ОСОБА_1 в обґрунтування заявлених нею вимог є те, що державні виконавці умисно не виконали рішення суду про стягнення аліментів на її користь, вони не мали права закривати виконавче провадження у зв`язку з настанням повноліття дитини, її також не повідомили у встановленому законом порядку про прийнятті рішення.

Матеріалами справи підтверджується, що виконавче провадження за поданим ОСОБА_1 дублікатом виконавчого листа не відкривалося державний виконавець повернув стягувачу дублікат виконавчого листа у зв`язку з тим, що за станом на час його пред`явлення закінчився строк його виконання, а саме дитина досягла повноліття.

У дублікаті виконавчого листа зазначено, що строк пред`явлення «на весь період, на який присуджено платіж» (а.с.40).

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , став повнолітнім 17 серпня 2018 року.

Отже, рішення державного виконавця про повернення виконавчого листа повністю узгоджується із приписами п.2 ч.4 ст.4 ЗУ «Про виконавче провадження», згідно яких виконавчий документ повертається стягувачу, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Оскільки виконавчий документ повернутий, то, очевидно, що відсутні підстави покладати на державного виконавця обов`язок повернути скаржниці кошти за період з 24 жовтня 2018 року по 14 січня 2019 року.

Існування заборгованості зі сплати аліментів, про яку йдеться і в скарзі, і в апеляційній скарзі, є підставою для звернення до суду з позовом відповідно до ст.194 СК України.

Нормами ЗУ «Про виконавче провадження» не передбачено обов`язку державного виконавця вручати документи виконавчого провадження стягувачу особисто під підпис, а тому така вимога апеляційної скарги не ґрунтується на законі.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності його висновків судів, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, наведені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанцій.

Зважаючи на встановлене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.367, ч.1 п.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 23 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з урахуванням положень ст.390 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 16 березня 2020 року

Головуючий суддя О. А.Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов