П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2020 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 263/1578/19

Номер провадження 22-ц/804/1188/20

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Мироненко І.П., Баркова В.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приват Банк»,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 січня 2020 року, повний текст якого складений 24 січня 2010 року, ухвалене у складі судді Папаценко П.І., в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» про визнання дій банку неправомірними, визнання договору недійсним, стягнення суми безпідставно отриманих грошей,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання неправомірними дії АТ КБ «ПриватБанк» по нарахуванню йому суми боргу, визнання недійсною угоди №SAMDNWFC5 від 28.05.2014 року та стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно стягнутих коштів в розмірі 62690,96 грн.

Позовні вимоги мотивує тим, що він в 2014 році оформив в АТ КБ «ПриватБанк» картку Універсальна Голд. На картці/рахунку № НОМЕР_1 було встановлено кредитний ліміт 40500 грн., яким він періодично користувався. За період з 31.12.2016 року по 31.12.2017 року, згідно виписки по картці/рахунку № НОМЕР_1 надходження становили 103190,96 грн.. Таким чином кредитний ліміт у розмірі 40500 грн. ним було повністю погашено і додатково безпідставно стягнуто банком 62690,96 грн. (надходження 103190,96 грн., кредитний ліміт 40500 грн.). Однак відповідач по теперішній час продовжує нараховувати відсотки, пеню за використання кредиту. Він не пам`ятає щоб підписував кредитний договір з відповідачем, який містив би положення про відсотки, пеню, строки погашення тощо. Він звертався до Банку за інформацією про умовами кредитування. Проте відповідач відмовив у наданні кредитного договору, оскільки це банківська таємниця, а отримання інформації щодо нарахованих відсотків, пені можливе самостійно в «Приват24». Як йому роз`яснив представник відповідача, при отриманні картки Універсальна Голд, клієнт погоджується з «Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам». Але Банк жодним чином не підтвердив позивачу факт існування боргу у нього перед банком. Тому він вважає, що не має боргових зобов`язань перед банком, а сума кредитного ліміту 40500 грн. повернута в повному обсязі і тому безпідставно щомісячно відповідач нараховує суми боргу, що вбачається з банківських виписок. Для виникнення будь-яких правовідносин між сторонами має бути підписаний правочин. Він не укладав в АТ КБ «ПриватБанк» цивільно-правових договорів, вважає, що не повинен сплачувати гроші Банку .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 січня 2020 року ОСОБА_1 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги повністю.

В обґрунтування скарги вказує, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, тому висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Рішення є незаконним та необгрунтованим, підлягає скасуванню.

Так, він стверджує, що не підписував кредитний договір, і ніяких інших угод з Банком не укладав.

Судом не надано належної оцінки щодо обставин справи, як прямо вказують на порушення відповідачем прав ОСОБА_1 як споживача, оскільки банком не виконано умов закону щодо доведення споживачу умов кредитування.

Представник відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду є правильним і скасуванню не підлягає. Судом правильно і всебічно встановлені обставини, що підтверджують факт укладання позивача кредитного договору з банком, і обізнаність його про умови цього договору. Доказами по справі належно доведено, що він отримував кредитні картки, користувався кредитом, при цьому кредитний договір укладений у відповідності до вимог закону, містить усі необхідні умови, погоджені сторонами. Позовні вимоги не обгрунтовані, і судом правильно відмовлено в позові, оскільки випискою з рахунку позивача підтверджено, що він має заборгованість за кредитом. Крім того, позивач ніяк не мотивував з правової точки зору обраний ним спосіб захист у вигляді визнання недійсним кредитного договору. Немотивованими також є вимоги про повернення безпідставно отриманих коштів. Банк надав позивачу кредит, який він не погасив, тому його позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.13 ст. 7, ч.ч. 1,3 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частини перша та друга статті 640 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

З огляду на вказані приписи не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року по справі N 338/180/17.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 29.04.2014 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» для отримання банківських послуг. Він підписав анкету-заяву №б/н від 29.04.2014 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Таким чином виявив бажання отримувати послуги банка, в тому числі щодо кредитування карткового рахунку згідно до Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку.

Підписанням анкети-заяви від 29.04.2014 року ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, та підтвердив, що він ознайомився з договором надання банківських послуг, згоден отримати екземпляр роздрукувавши з офіційного сайту банку. Це засвідчено особистим підписом клієнта в анкеті-заяві.

Таким чином, судом встановлено, що договір про надання банківських послуг укладений з ОСОБА_1 складається з анкети-заяви від 29.04.2014 року про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, Тарифів банку.

В анкеті-заяві від 29.04.2014 року ОСОБА_1 також погодився зі своїм зобов`язанням, як клієнта, виконувати вимоги, які визначені для клієнта Умовами та правилами надання банківських послуг, а також регулярно самостійно ознайомлюватися з їх змінами, які розміщені на офіційному банківському сайті.

Відповідно до розділу 1 Умов та Правил надання банківських послуг, розміщених на wеb-сайті банку https://privatbank.ua/ru, ці правила є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг Банком його Клієнтам.

Згідно з п.1.1.1. Умов та Правил «Приват Банк», що діє на підставі Ліцензії Національного банку України № 22 від 05.10.2011, керуючись законодавством України, публічно пропонує широкому та необмеженому колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує Умови та правила надання банківських послуг .

Для надання послуги "Кредитні картки" Банк видає Клієнту картку, яка може бути використана держателем для оплати товарів і послуг, отримання / внесення готівкових грошових коштів у банківських установах і через банкомати, з метою інших банківських операцій, передбачених Договором. З використанням картки Клієнт отримує можливість здійснювати операції через віддалені канали обслуговування.

Відповідно до укладеного договору про надання банківських послуг, ОСОБА_1 28.05.2014 року отримав кредитну карту № НОМЕР_1 зі строком дії 05/17 на яку було встановлено кредитний ліміт в розмірі 40500 грн..

Такі обставини викладені позивачем в позовній заяві, ніким не оспорюються.

Звертаючись до суду, позивач вказував, що після отримання кредитної картки він користувався кредитними коштами, проте вважає, що за період користування картою надходження на кредитну картку ставили 103190,96 грн., то кредитний ліміт в розмірі 40500 грн. ОСОБА_1 повністю погашено. Більш того, банком безпідставно стягнуто 62690,96 грн. Також, позивач стверджує, що він не підписував жодного кредитного договору з банком, який містив би положення про нарахування відсотки, пені, строки погашення та інше в тому числі і угоду №SAMDNWFC5 від 28.05.2014 року, а тому позивачу не зрозуміло за якими зобов`язаннями Банк нараховує суму боргу, проценти.

Згідно з ч.1,2 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч. 2 ст. 648 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно до ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Таким чином, судом встановлено, і колегія суддів також з цим погоджується, що між банком та ОСОБА_1 укладено договір приєднання: особа, що приєдналась до Умов та правил надання банківських послуг не в змозі в інший спосіб, окрім як підписання заяви підтвердити своє ознайомлення, погодження умов та правил, розуміння та згоду щодо необхідності виконання таких. На момент підписання договору сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов.

Підписавши анкету-заяву від 29.04.2014 року, ОСОБА_1 був обізнаний та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які разом складають договір про надання банківських послуг, при отриманні кредитної картки йому роз`яснені умови кредитування та використання кредитної картки, а позивач прийняв на себе зобов`язання регулярно ознайомлюватися з їх змінами які розміщені на офіційному банківському сайті, зокрема, повинен був ознайомитися з редакцією яка визначала умови кредитування в період користування кредитними коштами.

Отже, посилання позивача в позовній заяві на те, що між ним та Банком не укладався договір не відповідає дійсності, на думку суду спростовується письмовими доказами, наданими сторонами.

Надаючи грошові кошти позивачу, банк задовольнив його вимогу і надав майно (грошові кошти) у тимчасове користування, при цьому передбачив порядок та умови, здійснення розрахунків за користування грошовими коштами, які визначені Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку.

Тому, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями ст.ст. 207, 640 ЦК України та уклали договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Такий висновок суду є цілком правильним, оскільки відповідає встановленим обставинам, наведеним нормам матеріального права.

Банком також надана суду виписка по картковому рахунку № НОМЕР_1 операцій про нарахування відсотків, пені по угоді № SAMDNWFC5 від 28.05.2014 року.

Суд першої інстанції належно проаналізував виписку руху коштів, надав відповідну оцінку даному доказу, з`ясувавши, що позивачем фактично витрачено більше, ніж погашено по картці: всього витрат по рахунку здійснено на суму 557 356,96 грн., надходжень - на суму 103 190,96 грн., отже баланс на карті за мінусом становить 459 736,93 грн., відповідно, боргові зобов`язання у позивача існують і ним не виконані.

Крім того, представником відповідача додано до матеріалів справи фото-ідентифікацію клієнта під час відкриття рахунків і випуску платіжних карток, відповідно до яких вбачається, що ОСОБА_1 дійсно отримував в ПАТ КБ «ПриватБанк» платіжні картки.

З розрахунку заборгованості, наданого відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що станом на 15.04.2019 року заборгованість ОСОБА_1 складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 561627, 52, нарахованої пені за прострочене зобов`язання у розмірі 840417,74, а всього 1402045,26 грн.

Отже, немає підстав для висновку про відсутність між сторонами визначених договірних умов, а також про те, ще позивач не має зобов`язань перед Банком.

Щодо вирішення позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним, то суд вважав, що позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог, проте ОСОБА_1 не наведено жодної із встановлених законом правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, а тому така вимога є безпідставною.

Судом належно перевірено усі доводи позивача, їм надано оцінку. Висновок суду першої інстанції в цій частині також грунтується на законі, відповідає вищевказаним обставинам справи, нічим не спростований позивачем в апеляції. Так, доводи апеляційної скарги аналогічні викладеним у позовній заяві обставинам, тобто, зводяться до незгоди із рішенням суду без будь-якої правової мотивації. Позиція позивача була судом перевірена, встановлені відповідні правовідносини між сторонами, висновки суду є правильними.

Рішення суду в частині вирішення вимог позивача про стягнення з банку безпідставно отриманих коштів в розмірі 62690,96 грн. також відповідає вимогам закону, оскільки такі вимоги є безпідставними. Судом наведені в рішенні норми матеріального права, яким він керувався, і колегія суддів не вбачає порушень закону при вирішенні таких вимог.

Положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України на кожну сторону покладено обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Позивачем вимоги належним чином не доведені, не обгрунтовані.

Колегія суддів вважає оскаржене рішення правильним, оскільки висновки суду цілком відповідають встановленим судом обставинам і нормам матеріального права, зокрема, положенням ч.1 ст.182 СК України.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Вбачається, що висновок суду узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року по справі N 338/180/17.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; ) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; ) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Оскаржене рішення повністю відповідає таким вимогам.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі позивача доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженого рішення, і висновків суду не спростовують, тому в їх задоволенні належить відмовити на підставі статті 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23 березня 2020 року.

Судді :

Є.Є. Мальцева

В.М. Барков

І.П. Мироненко