Справа № 513/1320/19
Провадження № 2/513/83/20
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2020 року Саратський районний суд Одеської області у складі: судді Бучацької А.І., за участю: секретаря судового засідання Фабрикатор Н.В., позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в смт.Сарата цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

18 грудня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог послався на те, що 22 рудня 2016 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 20000 гривень, які відповідач зобов`язався повернути до 07 липня 2017 року. На підтвердження отримання грошових коштів в сумі 20 0000 гривень відповідач написав власноручно розписку.

Позивач зазначає, що у встановлений строк 07 липня 2017 року відповідач борг не повернув, став уникати зустрічі з ним та ухиляється від виконання умов договору.

Посилаючись на ці обставини, позивач просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики у загальному розмірі 20000 гривень та судові витрати.

Позивач у суді позов підтримав та просив його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, оскільки грошові кошти у сумі 20000 гривень від позивача не отримував та договір позики з ним не укладав. 22 грудня 2016 року він купив у позивача прес-підбірник (тюкувальну машину) б/у за 80000 гривень. 60000 гривень він передав позивачу одразу, а решту суми в розмірі 20000 гривень повинен був передати після того, як позивач відремонтує агрегат. Через мережу Інтернет відповідач за власні кошти замовляв запчастини до прес-підбірника та на протязі двох тижнів привозив позивача з с.Сергіївка Саратського району до с.Плахтіївка Саратського району, де останній ремонтував прес-підбірник. Проте після початку сезона прес-підбрник працював в полі лише декілька днів та вийшов з ладу. На його ремонт відповідачем було витрачено близько 32000 гривень, про що він неодноразово повідомляв позивача. А тому вважає, що грошових коштів в розмірі 20 000 він не винен позивачу.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Судом встановлено, що 22 грудня 2016 року ОСОБА_2 надав розписку, у якій вказав, що зобов`язується до 07.07.2017 року повернути борг в розмірі 20000 гривень (а.с.7).

Зі змісту розписки відповідача від 22 грудня 2016 року вбачається, що вона не містить відомостей щодо отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у позику, тобто не підтверджує факт передачі грошових коштів у розмірі 20 000 гривень 22 грудня 2016 року, або у будь-який інший день. Розписка також не містить прізвища особи, якій належить повернути грошові кошти.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 заперечив факт отримання у позивача грошових коштів у позику в момент написання розписки, посилається на складання розписки у зв`язку з договором купівлі-продажу сільськогосподарської техніки.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні визнав факт складання розписки у зв`язку з договором купівлі-продажу між ним та відповідачем прес-підбірника (тюкувальної машини).

Аналізуючи досліджені докази, суд приходить до висновку, що між сторонами договір позики не укладався.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс-15.

Таким чином, суд, встановивши справжню правову природу написаної відповідачем розписки, приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем договір позики грошових коштів в розмірі 20000 гривень не укладався.

Ураховуючи встановлені фактичні обставини справи, суд уважає, що позовні вимоги про стягнення боргу не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не підтверджуються належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню.

Частинами 1, 2 ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки в позові відмовлено повністю, то судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 2-13, 81,89, 141, 258, 259, 263-265, 272, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Саратський районний суд Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 19 березня 2020 року.

Суддя А. І. Бучацька