Справа № 643/4235/20
Провадження № 2-з/643/45/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2020 року м. Харків

Суддя Московського районного суду м. Харкова Крівцов Д.А., розглянувши без повідомлення учасників справи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

17.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в розмірі 250000,00 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що у лютому 2020 року до позивача звернувся відповідач ОСОБА_2 з проханням позичити йому 250000,00 грн., на що позивач погодився, за умови повернення йому зазначеної вище суми до 07.03.2020 року. На підтвердження передачі грошових коштів 27.02.2020 року відповідач власноруч, в присутності свідка, написав йому розписку і отримав грошові кошти. Проте відповідач свої зобов`язання згідно договору не виконав. Позивач неодноразово звертався до нього з вимогою повернути грошові кошти, проте відповідач останні не повернув.

До позовної заяви додано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/6 частину та 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , які належать відповідачу ОСОБА_2 .

В обґрунтування заяви зазначено, що до суду подано позов про стягнення 250000,00 грн. з ОСОБА_2 за договором позики. Єдиним майном відповідача є частини у праві власності на трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (далі Квартира), а саме 1/6 частина у приватній власності та 2/3 частини у спільній сумісній власності, що підтверджується відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно. Позивач вважає, що саме арешт майна відповідача може у цій ситуації забезпечити позивачу певні гарантії повернення грошових коштів у разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Дослідивши отримані матеріали, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення заяви з огляду на таке.

З доводів заяви про забезпечення позову, позовної заяви та наданих позивачем документів, зокрема розписки від 27.02.2020 року вбачається, що між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів за договором позики від 27.02.2020 року в розмірі 250000,00 грн.Враховуючи значний розмір позовних вимог, існує загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог.

Види заходів забезпечення позову визначені ч. 1 ст. 150 ЦПК України.

Згідно ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

В постанові № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» Пленум Верховного Суду України звернув увагу на те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 25.09.2019 року по справі № 20/3560/18, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу. Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії. Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 22.02.2005 року у справі «Новоселецький проти України» зазначив, що стаття 1 Протоколу N 1, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (див. рішення "Броньовський проти Польщі" [GC], N 31443/96, п. 143, CEDH 2004-...). У кожній справі, в якій іде мова про порушення вищезгаданого права, Суд повинен перевірити дії чи бездіяльність

держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (див. рішення "Спорронг та Лонрот проти Швеції" ( 980_098 ), від 23 вересня 1982 року, серія А, N 52, стор. 26, п.69).

В рішенні від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що втручання у право особи, захищене статтею 1 Першого протоколу, має бути виправданим. У цьому зв`язку Суд знову наголошує на необхідності підтримання "справедливої рівноваги" між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе "особистий і надмірний тягар" (див. рішення у справі Брумареску, п. 78).

Позивач в заяві про забезпечення позову просить накласти арешт на 1/6 частину та 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , які належать відповідачу ОСОБА_2 .

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майном, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 203657940 від 11.03.2020 року (далі Інформація), 1/6 частина трикімнатної квартири АДРЕСА_1 належить відповідачу на праві приватної власності.

Крім того, згідно вищевказаної Інформації, 2/3 частин Квартири належать на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та відповідачу ОСОБА_2 .

Як вбачається з пред`явленого позивачем позову, ним заявлено вимоги в розмірі 250000,00 грн. З урахуванням значного розміру позовних вимог, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог та відчуження відповідачем частки у праві власності на Квартиру з метою унеможливлення звернення на неї стягнення в процесі виконання відповідного рішення суду.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову та накладення заборони відчуження 1/6 частини Квартири, що зареєстрована на праві власності за відповідачем.

Накладення заборони відчуження Квартири є необхідним засобом забезпечення позову, який гарантуватиме ефективний захист і поновлення прав та інтересів позивача в разі задоволення позову і одночасно не становитиме надмірний тягар для власника Квартири.

Вимоги позивача про накладення арешту на вказану частку у праві власності на Квартиру суд вважає такими, що є неспівмірними із заявленими позовними вимогами та будуть перешкоджати відповідачу можливості користуватись та володіти належним йому майном, в зв`язку з чим задовольняє клопотання частково та забезпечує позов шляхом накладення заборони відчуження майна, а саме 1/6 частки Квартири.

У вимогах позивача про накладення арешту (заборони відчуження) на 2/3 частки Квартири суд відмовляє, оскільки згідно Інформації вказана частка належить відповідачу не на праві особистої приватної власності, а на праві спільної сумісної власності з іншою особою, а саме з ОСОБА_3 . Таким чином, в разі забезпечення позову шляхом заборони відчуження 2/3 часток Квартири, суд фактично втрутиться в право власності на Квартиру ОСОБА_3 , яка не є стороною даної справи та до якої будь-яких позовних вимог не пред`явлено.

Так, згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 371 ЦК України, кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом.

За таких обставин суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для забезпечення позову шляхом заборони відчуження 2/3 часток Квартири, які належать на праві спільної сумісної власності в тому числі іншій особі, яка не є стороною даної справи.

Враховуючи наведене, суд частково задовольняє заяву про забезпечення позову.

Суд роз`яснює учасникам справи, що вони не позбавлені права в порядку, визначеному ст. 156, 158 ЦПК України, звернутись до суду з заявою про заміну одного заходу забезпечення позову іншим або з заявою про скасування заходів забезпечення позову.

Керуючись ст. 149-153, 258-261, 353-354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Заборонити відчуження 1/6 частки Квартири АДРЕСА_1 , щодо якої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.07.2005 року проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 .

В іншій частині заяви - відмовити.

Ухвала про забезпечення позову є виконавчим документом та підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали. Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя Крівцов Д.А.