Справа № 368/80/19
Провадження № 2/368/50/20
Рішення

Іменем України

(Заочне)

"06" березня 2020 р. Кагарлицький районний суд Київської області

у складі: головуючого - судді Шевченко І.І.

при секретарі Назаренко А.І.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Степаніщевої В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлику цивільну справу в загальному позовному провадженні за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування, -

встановив:

позивач та його представник просять суд поновити строки звернення до суду, який пропущенні з поважних причин не з його вини, а з вини відповідача, який створив йому перешкоди в користуванні спадковим житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами, тому що саме з цієї причини не мав можливості надати медичні докази, які, на його думку були приховані ним, до суду вчасно, усунути ОСОБА_2 від права на спадкування на житловий будинок та господарські споруди в АДРЕСА_1 , стягнути з ОСОБА_2 на його користь понесені ним судові витрати, обґрунтовуючи позов наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кагарлику Київської області помер його батько ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Про те, що ОСОБА_3 був його батьком свідчить свідоцтво про народження, копію якого він надає.

За час життя батько заповіту не лишив.

13 жовтня 2012 року батько подарував йому земельну ділянку, яка знаходиться в АДРЕСА_1 (на даний час назву вулиці змінено на Свято - Троїцька), цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею - ,0900 га, кадастровий номер :01:436:0046.

П. 1.5. зазначеного договору дарування земельної ділянки передбачено, що вони, Дарувальник та Обдарований, стверджують, що на земельній ділянці, яка є предметом його договору, розміщений житловий будинок з відповідними будівлями та спорудами, який належить Дарувальнику, і який буде предметом окремого договору дарування між сторонами за цим договором після оформлення необхідних для цього документів.

Це свідчить про те, що він та батько усвідомлювали, що батько мав намір за час життя подарувати йому ще й житловий будинок, який знаходиться на цій земельній ділянці.

Проте, ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, так і не встигнув за час життя отримати витяг БТІ з реєстру прав власності на нерухоме майно, який був виготовлений лише 18.12. 2012 року.

Крім нього у батька є ще один син - його брат ОСОБА_2 , який постійно знущався з його батька, застосовував до нього фізичну силу та ображав його, що підтверджується копією постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 19 липня 2012 року та копією відповіді МВС від 24.07.2012 року за №5307 та копією відповіді від 17.10.2012 року за № 7647.

За час життя, 11.09.2012 року його батькові було встановлено першу підгрупу «Б» інвалідності з 11.09.2012 року, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК 0377124, причина інвалідності - поранення на фронті, разом з тим в даній довідці зазначено, що ОСОБА_3 потребує стороннього догляду та перебуває на «Д» обліку в лікаря невропатолога. Його батько помер в лікарні під час проходження лікування в терапевтичному відділенні.

10.06.2013 року він звертався до Кагарлицького районного суду Київської області з позовом про усунення від права на спадкування.

Кагарлицький районний суд вирішив своїм рішенням від 18 липня 2013 року його позов задовольнити та усунути від права на спадкування його брата ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідач ОСОБА_2 звернувся до Апеляційного суду Київської області з апеляційною скаргою на рішення Кагарлицького районного суду від 18 липня 2013 року.

17 вересня 2013 року суд задовольнив апеляційну скаргу його брата - ОСОБА_2 та скасував рішення Кагарлицького районного суду від 18 липня 2013 року.

27 листопада 2017 року суддя Кагарлицького районного суду Шевченко І.І. відкрила провадження у справі за позовом його брата ОСОБА_2 до нього, про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку.

12 червня 2018 року Кагарлицький районний суд виніс рішення про задоволення позову його брата ОСОБА_2 та визнання за ним права власності на 1/2 частину спадкового житлового будинку.

Також 12 червня 2018 року суд виніс ухвалу, якою його зустрічний позов про визнання права власності на житловий будинок залишив без розгляду.

На даний час він оскаржує зазначені рішення та ухвалу в апеляційному порядку. Під час слухання зазначених вище позовів ОСОБА_2 до нього про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та його зустрічного позову по цивільній справі № 368/1473/17 в нього з`явився доступ до спадкового житлового будинку та сараїв, ключів від будинку та господарських приміщень у нього не було, вони знаходилися у його брата - ОСОБА_2 , який перешкоджав йому користуватися належною його земельною ділянкою та спадковим житловим будинком.

Коли він потрапив до сараю, то знайшов медичний документ - довідку, яку було видано батькові та яка не досліджувалася Кагарлицьким районним судом під час слухання його позову про усунення від права на спадкування у цивільній справі № 368/1073/13-ц. Отже, він стверджує, що даний доказ у нього з`явився лише у 2018 році та про його існування він дізнався лише тоді, коли зміг потрапити до сараю спадкового житлового будинку. Про те, що його брат не впускав його до спадкового житлового будинку та належної йому, на підставі договору дарування, земельної ділянки свідчить письмова заява, власноруч написана його братом та подана до міліції, в якій він стверджує особисто, що не буде впускати його до житлового будинку.

А тому, коли він зміг потрапити на свою земельну ділянку та до сараю , який його брат залишив відкритим саме під час слухання цивільної справи № 368/1473/17, у сараї він знайшов, на мою думку, приховані ОСОБА_2 медичні документи його батька, зокрема довідку від 22.10.2012 року Центру первинної медико - санітарної допомоги № 1 Дарницького району м. Києва.

В зазначеній довідці йдеться про те, що його батько, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4, звертався до лікаря терапевта, уролога. З даної довідки вбачається, що він потребував стороннього догляду та контролю АТ, ЧСС, призначеного лікування. На його думку, відповідач ОСОБА_2 навмисно приховав зазначений доказ (медичну довідку) так як знав, що дана довідка в повній мірі підтверджує ту обставину, що батько був в безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги.

Також судом першої інстанції не досліджувалася довідка МСЕК, яка видана 11.09.2009 року . Саме з 11.09.2009 року батьку встановлено першу групу інвалідності. В даній довідці зазначено, що батько потребує стороннього догляду та перебуває на «Д» обліку в лікаря невролога. Як і довідка МСЕК та довідка Центру первинної медико - санітарної допомоги Дарницького району м. Києва є доказами, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції, а також не досліджувалися Апеляційною інстанцією, є підтвердженням тієї обставини, яка свідчить про те, що його батько таки потребував стороннього догляду у 2012 році.

Даний доказ (довідка МСЕК) не спростований судовим рішенням та не перестає бути доказом, який підтверджує про потребу його батька у сторонньому догляді.

А це свідчить про те, що його батько перебував у безпорадному стані, так як даний висновок винесено на підставі комплексного обстеження МСЕК, лікарями, які мають за законом право проводити такі обстеження та робити відповідні висновки. Свідки, список яких ним буде надано, підтвердять, що його брат свідомо знущався з його батька, зловживав алкогольними напоями у той період, коли його батько потребував сторонньої допомоги (вважає що саме його допомоги), так як він мав можливість його доглядати та у той час проживав з ним, він не був інвалідом, на його утриманні не перебували будь - які особи.

Про те, що його брат лікувався від алкогольної залежності та перебував на «Д» обліку у лікаря -нарколога може свідчити судовий запит до лікаря нарколога та запит до наркологічного відділення в м. Глеваха.

Вважає, що в даному висновку буде зазначено на якій підставі та на підставі яких медичних документів лікарями Миронівської міжрайонної медико - соціальної експертизи батьку встановлено 1 групу інвалідності та чому лікарями зроблений висновок про те, що він потребував стороннього догляду.

Згідно Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (2005 р.) в статі 7 визначено, що інвалідність і ступінь втрати здоров"я повнолітніх хворих встановлюється медико-соціальними експертними комісіями. Огляд пацієнтів проводиться за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Залежно від ступеня розладу функцій організму та обмеження життєдіяльності особі, визнаній інвалідом, встановлюється перша, друга чи третя група інвалідності.

Після прийняття Закону «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» перша група поділяється на А і Б залежно від ступеню втрати здоров"я людини з інвалідністю та обсягів потреби в постійному сторонньому догляді або нагляді.

До підгрупи А першої групи інвалідності відносяться особи з виключно високим ступеням втрати здоров "я, надзвичайною залежністю від постійного стороннього догляду, допомоги або нагляду інших осіб, які фактично не здатні до самообслуговування.

До підгрупи Б першої групи інвалідності відносяться особи з високим ступеням втрати здоров "я значною залежністю від інших осіб у забезпеченні життєво важливих соціально-побутових функцій і які частково здатні до виконання окремих елементів самообслуговування.

МСЕК зважає на те, що інваліди першої групи - важкі хворі, тому на комісії вони оглядаються в першу чергу з якісним і швидким оформленням всіх необхідних документів. Відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Суд повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Крім того, підлягає з`ясуванню судом і питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.

Виходячи зі змісту статті 1224 Цивільного кодексу України та відповідно до роз`яснень викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Його брат, відповідач по справі проживав разом з батьком, не був інвалідом, мав можливість надавати йому матеріальну та фізичну допомогу, однак не вважав за потрібне надавати батьку будь - який вид допомоги.

Він проживав окремо від батька, проте знаходив час та кошти, щоб відвідати батька та надати йому посильну допомогу, придбати ліки, відвезти до лікарів, про те він не мав змоги в повному обсязі забезпечити йому ту увагу та догляд , які він потребував, коли проживав в м. Кагарлику з його братом, який від надання йому будь - якої допомоги ухилився.

А той факт, що він потребував сторонньої допомоги підтверджується медичними довідками. Безпорадний стан батька також підтверджується медичними довідками, в яких зазначено, що батьку встановлено 1 підгрупу «Б» інвалідності, яка підтверджує безпорадний стан та неможливість батька в повній мірі саме обслуговувати.

Винна та негідна поведінка його брата, відповідача по справі підтверджується тим, що його батько за час життя звертався з письмовими заявами до правоохоронних органів, в яких скаржився на те, що син ОСОБА_2 в стані алкогольного сп`яніння погрожує йому фізичною розправою та застосовує до нього фізичну силу.

Негідну поведінку його брата можуть підтвердити також і свідки, які прибудуть на слухання справи.

Вважає, що батько міг ще прожити, якби не нервував, мав підтримку, розуміння та допомогу від його брата.

Також надає копію медичного документу від 22.10.2012 року, яка свідчить про огляд його батька саме 22.10. 2011 року о 9 годині 50 хвилині, яка свідчить про те, що батько лікувався в м. Києві, куди він сам його відвозив та займався його лікуванням. Впевнений, що його брат не надасть жодного медичного документу, який би свідчив про те, що він займався лікуванням їхнього батька.

За таких обставин, вважає, що його брата необхідно усунути від права на спадкування, як такого, який ухилявся від надання допомоги батьку у той час, коли батько був у безпорадному стані та не мав можливості саме обслуговувати та потребував його допомоги.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений завчасно, про що свідчить повідомлення з відміткою - відсутній адресат або інші причини, що не дали можливості виконати вручення, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином, а тому суд вважає ухвалити заочне рішення на підставі наявних в справі матеріалів.

Суд, вислухавши позивача та його представника, які не заперечують проти проведення заочного розгляду, вивчивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції у Київській області 07.02.2013 р. (а.с. 40)

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку під номером АДРЕСА_1 , який належав останньому на праві приватної власності (а.с. 30).

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 є його діти (сторони у справі): ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Позивач та відповідач звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.

13 жовтня 2012 року було укладено договір дарування земельної ділянки, згідно якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_1 отримав у дар земельну ділянку площею 0,0900 га у власність цю земельну ділянку, цільове призначення якої є для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 28-29).

У 2013 році до Кагарлицького районного суду Київської області із позовом звернувся ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 18 липня 2013 року позов задоволено. Усунено ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.11-14).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 вересня 2013 року рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 18 липня 2013 року було скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування відмолено (а.с. 15-16).

Згідно рішення Апеляційного суду Київської області від 17 вересня 2013 року встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4, був інвалідом 1-ої групи Великої Вітчизняної війни та згідно довідки МСЕК потребував стороннього догляду. Проте по справі не надано допустимих та належних доказів того, що він перебував у безпорадному стані та потребував допомоги відповідача. По справі встановлено, що ОСОБА_3 самостійно рухався, себе обслуговував, отримував пенсію, періодично проходив лікування та оздоровлення у відповідних медичних закладах, до яких його відвозили як позивач, так і відповідач.

Відповідач ОСОБА_2 проживав в одному будинку з батьком і по справі не надано жодних належних та допустимих доказів його свідомого ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю.

Окрім того, посилання позивача на відмовні матеріали, досліджені судом першої інстанції, щодо неправомірної поведінки відповідача по відношенню до його батька, не заслуговують на увагу, оскільки вказані матеріали не містять об`єктивних даних про ухилення відповідача від надання допомоги батьку.

Доводи позивача про те, що саме він надавав допомогу спадкодавцю, не є підставою для задоволення позову, оскільки надання допомоги батькам є обов`язком їх дітей.

Оскільки відповідно до положень ст..ст. 10, 60 ЦПК України позивач не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відкриття спадщини як юридичний факт має наслідком виникнення у певних осіб права на спадкування. Коло спадкоємців за заповітом визначає заповіт, коло спадкоємців за законом - закон. Для набуття статусу спадкоємця недостатньо самого факту наявності заповіту на користь певної особи чи зарахування її до спадкоємців певної черги. Від осіб вимагається ще й добропорядна поведінка.

ЦК України не визначає, до яких суб`єктів застосовуються норми цієї статті. Використання у ній терміну "особи" дозволяє стверджувати про теоретичну можливість застосування окремих її норм не лише до фізичних, але й до юридичних осіб, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 2 під особами розуміються як фізичні, так і юридичні особи.

Разом з тим аналіз змісту підстав для усунення від права на спадкування дає можливість переконливо стверджувати про те, за своєю природою жодна з визначених у ст. 1224 ЦК підстав не може зумовлювати усунення від спадкування юридичних осіб.

Усі категорії спадкоємців, включаючи тих, що мають право на обов`язкову частку у спадщині та осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ можуть бути усунені від права на спадкування.

Це передбачено статтею 1224 Цивільного Кодексу України.

Зокрема, частинами 1-4 цієї статті визначено, що до осіб, які не мають права на спадкування, відносять осіб:

які умисно позбавили життя спадкодавця чи можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя (за винятком коли обізнаний про це спадкодавець вирішив призначити таку особу спадкоємцем за заповітом);

які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести зміни або його скасувати для виникнення права на спадкування у них самих чи в інших осіб або для збільшення частки у спадщині;

у разі позбавлення батьківських прав;

при ухиленні від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом;

особи у разі недійсності їх шлюбу.

Згідно з частиною 5 статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пункті 6 постанови від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.

У своїх постановах Верховний суд неодноразово зазначав, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини 5 статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин:

ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання;

перебування спадкодавця в безпорадному стані;

потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

При цьому, за позицією ВС, безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

А ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Також у справі № 727/3905/16-ц ВС зазначив, що правове значення при вирішенні спору має доведеність сукупності обставин: ухилення спадкоємця (умисні винні дії або бездіяльність) від надання допомоги:

- при можливості її надання спадкодавцю;

- який перебуває у безпорадному стані через похилий вік чи хворобу;

- існує потреба спадкодавця в допомозі саме цього спадкоємця.

Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

За змістом частини п`ятої статті 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих судам у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).

При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення має бути пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла таких дій.

Безпорадний стан - це стан особи при якому в зв`язку з літнім віком, тяжким захворюванням або каліцтвом особою не може фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та турботи.

Згідно матеріалів Миронівського міжрайонної медико - соціальної експертної комісії вбачається, що 03.07.1990 року у ОСОБА_3 була встановлена третя група інвалідності безстроково та зазначено - обмежена працездатність.

Протягом з 1991 р. по 1996 р. матеріали на ОСОБА_3 щороку переглядались на зміну групи інвалідності і лише з 01.04.1997 року ОСОБА_3 було встановлено другу групу інвалідності із зазначенням, що працювати у звичайних виробничих умовах не може.

І лише 11 вересня 2012 року була встановлена інша група інвалідності - перша підгрупа «Б» із зазначенням, що потребує стороннього догляду (а.с. 17).

Проте довідку до огляду МСЕК № 0377124 від 11.09.2012 р., яка була нотаріально завірена, позивачем ОСОБА_1 була надана під час перебування цивільної справи № 368/1073/13-ц у апеляційному порядку у 2013 році, про що зазначено у рішенні Апеляційного суду Київської області від 17.09.2013 р. (а.с. 15-16) .

Окрім того, предметом розгляду у 2013 році були також відмовні матеріали по заявах позивача, про що зазначено, як і в рішенні Кагарлицького районного суду Київської області від 18.07.2013 р., так і в рішенні Апеляційного суду Київської області від 17.09.2013 р., а саме: що посилання позивача ОСОБА_1 на відмовні матеріали щодо неправомірної поведінки відповідача по відношенню до батька не містять об`єктивних даних про ухилення відповідача від надання допомоги батьку.

Що стосується перебування ОСОБА_3 на стаціонарному лікуванні у Кагарлицькій ЦРЛ з 29.11.2012 р. по 09.12.2012 р., то вбачається, що він проходив лікування у відділенні терапії та був виписаний по закінченню лікування. Окрім того, в матеріалах справи є заява від 03.12.2012 р. написана ОСОБА_3 , який просив відпускати його на ніч до дому по сімейним обставинам. ОСОБА_3 з лікарні був виписаний 09 грудня 2012 р. і в цей же день помер.

Стосовно твердження позивача ОСОБА_1 , так і його представника адвоката Степаніщевої В.В. про те, що відповідач ОСОБА_2 зловживав спиртними напоями за час проживання з батьком, ніякими належними та допустимими доказами не підтверджено.

Свідок ОСОБА_4 пояснив, що до нього двічі звертався ОСОБА_3 , з яких один раз за насильство в сім`ї, а другий раз для направлення сина ОСОБА_2 на лікування. Разом із ОСОБА_3 до нього приходив позивач. В дійсності один раз на відповідача ОСОБА_2 був написаний протокол та притягнуто до адміністративної відповідальності, але подробиці даної справи він не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_5 пояснив, що він народився та певний час проживав в м. Кагарлик. Він є товаришем позивача. Відповідача він бачив ще коли він був малим. ОСОБА_3 дійсно ходив з паличкою, тяжко ходив. Він говорив йому, що ОСОБА_6 йому не допомагав і він йому купляв і хліб, і молоко, коли ОСОБА_3 його просив.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона є однокласницею позивача. Коли приїжджала до м. Кагарлик часто проходила мимо будинку, де жив ОСОБА_8 . Він не любив спілкуватися на сімейні теми, але іноді він з нею говорив. З розмов їй стало зрозуміло, що син ОСОБА_6 , який з ним проживає, зловживає спиртними напоями, ображає його, знущається і погрожував вбивством. Тобто, не надає йому ніякої допомоги, а син ОСОБА_9 йому допомагає.

Під час судового розгляду справи № 368/1073/13-ц була допитана в якості свідка ОСОБА_7 , якій надано було оцінку, як і в рішенні Кагарлицького районного суду Київської області, так і в рішенні Апеляційного суду Київської області.

Щодо показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , то вони є мешканцями міста Києва та їх періодичність перебування у місті Кагарлику та в який період часу не було встановлено, а тимчасовість не може ні підтвердити, ні спростувати дані відомості вказані даними свідками.

Що стосується твердження позивача, що пенсію ОСОБА_3 забирав відповідач, то вказане спростовується тим, що саме кошти ОСОБА_3 були предметом спору між ним та відповідачем.

Що стосується довідки від 10.12.2012 року, що видана позивачу ОСОБА_1 , то вказана довідка була як доказ при розгляді цивільної справи № 368/1073/13-ц.

Що стосується довідки, яку зі слів позивача, він знайшов у сараї, та яку від нього приховав відповідач, то слід зазначити наступне.

Позивач ОСОБА_1 під час судового розгляду пояснював, що саме він возив батько до лікарів м. Києва. Тобто займався лікуванням ОСОБА_3 саме позивач. ОСОБА_3 сам до лікарів не ходив, а його завжди супроводжував позивач, тому про існування даної довідки він міг знати. Окрім того, не зрозуміло, який лікар дав дану довідку, оскільки він оглядався і лікарем терапевтом, і лікарем урологом. Окрім того, довідка є не зареєстрованою, оскільки відсутній номер та дата її реєстрації. Щодо того, що довідка існувала на час розгляду справи № 368/1073/13-ц, але позивач про її існування не знав, оскільки її ховав відповідач, то суд критично до цього відноситься.

Отже, ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. На підставі викладеного, ухилення характеризується як умисна форма вини.

Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 5-6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 3).

При цьому, матеріалами справи не установлено повного, свідомого та винного ухилення ОСОБА_2 від догляду за хворим батьком. Так, позивачем не доведено, що спадкодавець потребував допомоги саме відповідача ОСОБА_2 , що відповідач за наявної можливості здійснювати догляд за ОСОБА_3 ухилялась від такого обов`язку, окрім того, не установлено, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець ОСОБА_2 матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Що стосується твердження позивача та його представника про неможливість потрапити до будинку до 2018 року, то вказане твердження спростовується власноруч написаною заявою відповідачем ОСОБА_2 до начальника Кагарлицької поліції, що додано позивачем до позову (а.с. 27).

Подана позивачем заява від 10.06.2018 р. до Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУ НП в Київській області про неможливість потрапити до будинку із за дій відповідача, не може підтвердити події, які стосуються спадкодавця ОСОБА_3 , так і не можуть бути підставою для поновлення пропущеного стоку звернення до суду із вказаним позовом.

Поновлення строку позовної давності полягає в тому, що суд, визнавши, що строк пропущено з поважної причини, поновлює перебіг строку позовної давності шляхом винесення рішення про захист порушеного права. У зв`язку з цим право на позов у науці розглядається в двох аспектах: процесуальному - як право особи, чиє суб`єктивне право порушено, на пред`явлення позовної заяви до суду про захист свого суб`єктивного права; матеріальному-як право особи на задоволення власних позовних вимог по захисту порушеного права.

Можливість захисту порушеного права пов`язується із наявністю в особи поважних причин пропущення строку. Підстави, за якими суд визнає ту чи іншу причину поважною, є різними та можуть стосуватися особистого стану особи (тяжка хвороба, безпорадний стан, неписьменність, перебування позивача або відповідача у тривалому відрядженні, необізнаність особи щодо місця перебування боржника, протиправних дій інших осіб та ін).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК позовна давність застосовується судом тільки за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судового рішення. Тобто можна стверджувати, що право на позов у процесуальному аспекті не погашається закінченням строку позовної давності, оскільки позовна давність - це інститут матеріального, а не процесуального права. Навпаки, згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові, і тому право на позов у матеріальному аспекті, за загальним правилом, погашається закінченням строку позовної давності, якщо суд не визнає причини пропуску позовної давності поважними.

Позовною давністю погашається не право на пред`явлення позову, тобто звернення до суду, а право на позов у розумінні одержання судового захисту.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову та усунення ОСОБА_2 від права на спадкування після померлого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4.

Що стосується судових витрат, то слід зазначити наступне.

Згідно ст.. 141 ЦПК України відбувається розподіл судових витрат між сторонами. Зокрема, у разі відмови в позові - на позивача, оскільки у задоволенні позову позивачу відмовлено, тому витрати по сплаті судового збору та на правову допомогу позивачу не відшкодовуються.

На підставі вищевикладеного та керуючись ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», ст. ст. 4, 10, 12, 76-83, 258, 263-268 ЦПК України суд, -

вирішив:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування відмовити.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги на рішення можуть бути подані протягом 30 днів з дня його складення через Кагарлицький районний суд Київської області до Київського апеляційного суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17.03.2020 р.

Суддя І.І. Шевченко