судді Великої Палати Верховного Суду Пророка В. В.
Велика Палата Верхового Суду розглянула в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України, Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Приватне акціонерне товариство «Українська національна розрахункова картка» та Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Укргазбанк», про відшкодування майнової та моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 березня 2016 року і рішення Апеляційного суду міста Києва від 05 грудня 2016 року та за касаційною скаргою Служби безпеки України на рішення Апеляційного суду міста Києва від 05 грудня 2016 року і постановою від 15 грудня 2020 року касаційні скарги ОСОБА_1 та Служби безпеки України задовольнила частково.
Водночасне можу погодитися з рішенням Великої Палати Верхового Суду в частині позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди з огляду на таке.
1. Велика Палата Верховного Суду приймаючи постанову у цій справі скасувала рішення Апеляційного суду міста Києва від 05 грудня 2016 року, зокрема,в частині позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди та залишила в силі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 березня 2016 року в цій частині.
2. В обґрунтування своєї позиції Велика Палата Верховного Суд вказала на те, що суди попередніх інстанцій правильно керувалися тим, що на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом починаючи із часу пред`явлення обвинувачення до закриття провадження в кримінальній справі постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2014 року (з 05 жовтня 2011 року по 23 травня 2014 року, тобто 31 повний місяць).
2.1 Суд першої інстанції при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди врахував глибину фізичних та душевних страждань, завданих ОСОБА_1 , наявність перешкод у реалізації своїх життєвих планів, а також вимоги розумності та справедливості й дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди частково у розмірі 250 000, 00 грн.
2.2 Обставини справи в цій частині встановлені судом першої інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто місцевий суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, а відтак рішення місцевого суду у частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної відповідає нормам матеріального та процесуального права, принципам і завданням цивільного судочинства, вимогам статей 213, 214 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) (у редакції, чинній на час ухвалення рішення) щодо законності й обґрунтованості.
2.3 Натомість Апеляційний суд міста Києва зменшуючи розмір морального відшкодування, встановлений судом першої інстанції, до 150 000, 00 грн в оскаржуваному рішенні не зазначив, які нові докази, протилежні висновкам місцевого суду, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами, зумовлюють необхідність зменшення встановленого судом першої інстанції відшкодування моральної шкоди та не зазначив які порушення норм процесуального права були допущені судом першої інстанції і в чому полягають ці порушення, які норми матеріального права були неправильно застосовані і в чому полягає таке неправильне застосування, тобто не встановив і не навів правових підстав для скасування рішення.
2.4 З урахуванням викладеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України, рішення апеляційного суду необхідно скасувати і залишити в силі рішення місцевого суду у частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.
3. Однак відповідно до статті 1 ЦПК України, зокрема, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.
4. Також частиною другою статті 6 Конституції України встановлено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
5. Частиною першою статті 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
6. Натомість частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
7. Так ОСОБА_1 в своїй касаційній скарзі обґрунтовуючи порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права вказував, зокрема, на те, що суди не дослідили та не оцінили висновок соціально-психологічного дослідження від 01 лютого 2016 року № 01-02-16 в якому вказано, що ОСОБА_1 було завдано моральну шкоду через кримінальне переслідування.
8. Таким чином, на думку ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій, порушивши процесуальні норми права належним чином не встановили дійсного розміру завданої йому моральної шкоди, що має суттєве значення для правильного вирішення справи.
Отже встановивши, що судом апеляційної інстанції не були досліджені надані позивачем, на підтвердження своїх доводів, щодо розміру моральної шкоди, докази на підставі яких судом апеляційної інстанції могло бути скасоване рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди з одночасним присудженням в цій частині більшої суми або повного задоволення таких позовних вимог, беручи до уваги приписи частини першої статті 400 ЦПК України, відповідно до яких Верховний Суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а також те, що судом апеляційної інстанції була порушена процедура проведення судових дебатів вважаю, що належним процесуальним рішенням Великої Палати Верховного Суду було б прийняття постанови, якою рішення Апеляційного суду міста Києва від 05 грудня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Служби безпеки України, Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Приватне акціонерне товариство «Українська національна розрахункова картка» та Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Укргазбанк», про відшкодування моральної шкоди було б скасоване, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Суддя В. В. Пророк
Окрема думка складена 21 травня 2021 року