РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2020 року Рівненський міський суд

в особі судді Ковальова І.М.

при секретарі Соломон О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , територіального сервісного центру МВС 0741 Регіонального сервісного центру МВС у Волинській області, Регіонального сервісного центру МВС у Хмельницькій області, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, скасування перереєстрації транспортного засобу, витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

В Рівненський міський суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , територіального сервісного центру МВС 0741 Регіонального сервісного центру МВС у Волинській області, Регіонального сервісного центру МВС у Хмельницькій області, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, скасування перереєстрації транспортного засобу, витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення моральної шкоди звернулась ОСОБА_1 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що придбала у власність транспортний засіб марки «Шкода Октавія», сірого кольору, кузов (шасі) № НОМЕР_1 , 2004 року випуску, з держаним номерним знаком НОМЕР_2 який зареєструвала 21 серпня 2012 року, у органах ВРЕР ДАІ м. Рівне ВДАІ УМВС України в Рівненській області на підставі Довідки-рахунку ДПІ 635731 від 21 серпня 2012 року на своє ім`я з наданням права керування своїй дочці ОСОБА_5 . У липні 2017 року позивачці стало відомо, що вказаний транспортний засіб знято з реєстраційного обліку та відчужено ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 .

На момент відчуження, належного позивачці транспортного засобу марки «Шкода Октавія», сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_1 , вона перебувала за межами України, і не доручала жодним особам відчужувати належний їй транспортний засіб, договір купівлі продажу від 14 січня 2017 року №0741/2017/287813 укладений між сторонами в приміщенні сервісного центру 0741 РСЦ МВС в Волинській області в присутності адміністратора ОСОБА_6 не підписувала та не укладала. Зазначає, що вказаний транспортний засіб вибув поза її волею та внаслідок вчинення відносно її злочину. Вказує на те, що на сьогодні право власності на належний їй транспортний засіб зареєстровано за ОСОБА_4 . Просила позов задоволити.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю з підстав зазначених у позовній заяві та додатково суду пояснила, що на момент відчуження, належного позивачці транспортного засобу марки «Шкода Октавія», сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_1 , на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №0741/2017/287813 від 14 січня 2017 року, відповідно до якого ніби то позивачка особисто, не інша особа за дорученням, передала у власність ОСОБА_3 належний їй транспортний засіб марки «Шкода Октавія», сірого кольору, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , ОСОБА_1 була відсутня на території України. Відповідно до п. 3.1 Договору ціна транспортного засобу складає 26000 грн. Даний договір укладений між сторонами в приміщенні сервісного центру 0741 РСЦ МВС в Волинській області в присутності адміністратора ОСОБА_6 . В графі «Місцезнаходження і реквізити сторін» зазначені прізвище, ім`я, по батькові позивачки та зареєстроване місце проживання, серія та номер паспорту, а також наявний підпис, який ОСОБА_1 не належить. Просила суд задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання не з`явився. Про дату та час розгляду справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомляв, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило.

Відповідач ОСОБА_3 в судові засідання не з`явився. Про дату та час розгляду справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомляв, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило.

Представник відповідача Територіального сервісного центру МВС 0741 Регіонального сервісного центру МВС у Волинській області в судовому засіданні заперечувала позовні вимоги з підстав, зазначених, в наданих суду, письмових запереченнях на адміністративний позов. В судовому засіданні зазначила, що у разі встановлення факту знищення, фальсифікації або підроблення ідентифікаційних номерів складових частин транспортних засобів, виявлення транспортних засобів, зареєстрованих (перереєстрованих), знятих з обліку в уповноважених органах МВС, у тому числі тимчасово,за фіктивними чи підробленими документами або таких, що розшукуються правоохоронними органами України у зв`язку з незаконним заволодінням, уповноважені особи сервісних центрів МВС оформляють в установленому порядку необхідні документи, скасовують державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку транспортних засобів і передають усі відповідні документи та за наявності транспортні засоби до відповідного органу досудового розслідування. Вказує, що скасування реєстрації (перереєстрації) транспортних засобів можливе лише у разі встановлення підстав, зазначених у п. 40 Порядку затвердженого постановою КМУ від 07.09.1998 року №1388. Вважає, що позовні вимоги про скасування державної реєстрації транспортного засобу повинна розглядатися адміністративним судом в порядку адміністративного судочинства, оскільки вони є суб`єктом владних повноважень. Просила відмовити у задоволенні позову повністю. В судове засідання 13 березня 2020 року представник відповідача не прибула, надіслала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача Регіонального сервісного центру МВС у Хмельницькій області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та зазначив, що перереєстрація транспортного засобу за ОСОБА_4 була здійснена у відповідності до Порядку затвердженого постановою КМУ від 07 вересня 1998 року №1388. Просив суд відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог до Регіонального сервісного центру МВС у Хмельницькій області.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог повністю. Свої заперечення обґрунтовують тим, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем та законно набув у власність спірний транспортний засіб у попереднього власника ОСОБА_3 , який уповноважив на продаж, належного йому автомобіля ОСОБА_7 , який у свою чергу відчужив йому спірний транспортний засіб 25 січня 2017 року.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , придбала у власність транспортний засіб марки «Шкода Октавія», сірого кольору, кузов (шасі) № НОМЕР_1 , 2004 року випуску, який зареєстровано 21 серпня 2012 року, у органах ВРЕР ДАІ м. Рівне ВДАІ УМВС України в Рівненській області на підставі Довідки-рахунку ДПІ 635731 від 21 серпня 2012 року на її ім`я з наданням права керування ОСОБА_5 , що стверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 . Після перереєстрації, вказаного транспортного засобу на ім`я ОСОБА_1 , йому присвоєно державний номерний знак НОМЕР_2 .

Титульним підтвердженням права власності позивача на автомобіль марки «Шкода Октавія», сірого кольору, кузов № НОМЕР_1 , 2004 року випуску, з д.н.з. НОМЕР_2 є Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 21 серпня 2012 року.

14 січня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №0741/2017/287813, відповідно до якого позивачка передала у власність ОСОБА_3 належний їй транспортний засіб марки «Шкода Октавія», сірого кольору, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 .

Як вбачається з дослідженого в судовому засіданні договору купівлі-продажу від 14 січня 2017 року відповідно до п. 3.1 Договору ціна транспортного засобу складає 26000 грн. Зі змісту договору випливає, що даний договір укладений між сторонами в приміщенні сервісного центру 0741 РСЦ МВС в Волинській області в присутності адміністратора ОСОБА_8 . ОСОБА_9 . В графі «Місцезнаходження і реквізити сторін» зазначені прізвище, ім`я, по батькові, зареєстроване місце проживання, серія та номер паспорту, а також наявний підпис ОСОБА_1 .

З дослідженої судом копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_5 виданого на ім`я ОСОБА_1 та запиту-відповіді від 02 серпня 2017 року №21/99 щодо відомостей про осіб, які перетнули державний кордон, у тому числі іноземців та їх паспортні документи, що зареєстровані в пунктах пропуску через державний кордон №040702 вбачається, що на момент відчуження, належного позивачці транспортного засобу марки «Шкода Октавія», сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_1 , 17 жовтня 2017 року позивач перебувала за межами України.

Судом встановлено, що за заявою ОСОБА_5 про вчинення кримінального правопорушення Рівненським ВП ГУНП в Рівненській області зареєстровано кримінальне провадження №0004454 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України відносно ОСОБА_2 .

Відповідно до постанови про зміну кваліфікації кримінального діяння від 04 жовтня 2017 року дії ОСОБА_2 перекваліфіковано на ч.1 ст.289 КК України.

З дослідженого в судовому засіданні висновку експерта від 20 вересня 2017 року №1.1-208/17 (експертиза призначалась та проводилась в межах кримінального провадження №0004454) та висновку судово-почеркознавчої експертизи, яка призначалась ухвалою суду у даній справі і вказаний висновок є доказом у розумінні п.2 ч.1 ст.76 ЦПК України вбачається, що ОСОБА_1 не вчиняла та не підписувала оспорюваний нею правочин договір купівлі-продажу від 14 січня 2017 року №0741/2017/287813.

На підставі встановлених фактів суд приходить до переконання, що наслідком укладення недійсного правочину (договору купівлі-продажу транспортного засобу 0741/2017/287813 від 14 січня 2017 року) є вибуття, належного ОСОБА_1 транспортного засобу, проти її волі у власність ОСОБА_3 , який здійснив перереєстрацію автомобіля та набув незаконного на нього права власності.

В ході судового слідства встановлено, що позивачка фізично не могла бути присутня при укладенні оспорюваного договору, оскільки перебувала за межами України та не підписувала вказаний договір, оскільки в графі «Продавець» в договорі купівлі-продажу 0741/2017/287813 транспортного засобу від 14 січня 2017 року підпис виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою, що підтверджується достатніми та достовірними доказами, наявними у матеріалах справи.

Як вбачається зі змісту повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень від 27 жовтня 2017 року, яке пред`явлено ОСОБА_2 . Останньому повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, а саме те, що 29.10.2016 року, в період часу з 20 год. 00 хв. по 21 год. 30 хв., ОСОБА_2 , перебуваючи у дворі будинку АДРЕСА_1 , маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, діючи повторно, зловживаючи довірою ОСОБА_5 , під приводом тимчасового користування, незаконно заволодів автомобілем марки «Skoda Oktavia», д.н.з. НОМЕР_6 , який перебував у законному користуванні ОСОБА_5 та належав її матері ОСОБА_1 , чим заподіяв ОСОБА_1 значної матеріальної шкоди в розмірі 165963,1155 грн.

ОСОБА_1 визнано потерпілою від злочинних дій ОСОБА_2 .

Також судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу 0741/2017/287813 транспортного засобу від 14 січня 2017 року, заяви №111252479 від 14 січня 2017 року, ОСОБА_3 про проведення перереєстрації транспортного засобу на нового власника, по вказаному договору купівлі-продажу транспортний засіб марки «Шкода Октавія», сірого кольору, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_1 зареєстровано за ОСОБА_3 та видано йому свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 , а також змінено д.н.з. з « НОМЕР_2 » на « НОМЕР_8 ».

Відповідно до ч.2 ст.202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво чи багатосторонніми (договори). Дво чи багатосторонніми правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч.4 ст.202 ЦК України).

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом 3 частини 1 ст.208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Суд вважає, що в даному спорі є підстави для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, оскільки договір купівлі-продажу від 14 січня 2017 року є оспорюваним, відтак його недійсність прямо не встановлена законом, проте належними та достатніми доказами позивач довів його недійсність, тобто його дійсність заперечується стороною на підставах встановлених законом.

Оскільки судом встановлено, що позивачка не підписувала договір купівлі-продажу транспортного засобу, то за приписами норми ч.2 ст.207 ЦК України відсутній вчинений нею у письмовій формі договір купівлі-продажу, належного ОСОБА_1 транспортного засобу марки «Шкода Октавія», і як наслідок, враховуючи, що такий договір нею не вчинявся, перереєстрація вказаного транспортного засобу за новим власником ОСОБА_3 була здійснена неправомірно.

Суд приходить до висновку, що договору купівлі-продажу транспортного засобу, який би був вчинений позивачкою, не існує, а договір котрий ОСОБА_1 не підписувала, а отже не вчиняла, є недійсним (оспорюваним).

Зважаючи на встановлені обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що договір відчуження належного позивачці рухомого майна не відповідав зазначеним вище нормам права, суперечив порядку укладення договору купівлі-продажу транспортних засобів, позивачкою не був підписаний, а підписаний особою, яка не мала на це повноважень, а отже даний договір був спрямований на незаконне заволодіння її майном. У даному випадку відсутня воля ОСОБА_1 на відчуження, належного їй майна.

З наведеного вище слідує, що автомобіль вибув із власності позивачки не з її волі, а іншим шляхом.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 19 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За приписами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів.

Стаття 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами,що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року №1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод.

Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб`єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб`єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером.

Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану.

У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Пунктом 8 постанови Кабінету міністрів України №1388 від 07 вересня 1998 року «Про затвердження порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» передбачено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою внесення змін до реєстраційних документів.

За відсутності підпису власника ОСОБА_1 на документах, які підтверджують укладення нею договору відчуження автомобіля в користь ОСОБА_3 , такий договір є недійсним в силу положень ч.3 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З наведеного випливає, що договір купівлі-продажу 0741/2017/287813 транспортного засобу від 14 січня 2017 року є недійсним.

Статтею 216 ЦК України визначені правові наслідки недійсності правочину, зокрема зазначається, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до ч.5 ст.216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якої заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки нікчемного правочину з власної ініціативи.

Вирішення вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину необхідне для вирішення похідних позовних вимог ОСОБА_1 , які містяться в цій позовній заяві, та які напряму залежать (є похідними) від неї.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 №9, якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Відповідно до п.7 вищезазначеної постанови, у разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Судом встановлено, що на момент звернення до суду, транспортний засіб марки «Шкода Октавія», сірого кольору, 2004 року випуску, кузов № НОМЕР_1 не перебуває у власності ОСОБА_3 , а відчужений 25 січня 2017 року ОСОБА_7 , який діяв від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності від 16 січня 2017 року, реєстровий №91, посвідченої приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Хмельницької області Онищук О.А., на підставі Договору купівлі-продажу транспортного засобу 6841/2017/305026, згідно якого автомобіль марки засіб марки «Шкода Октавія», сірого кольору, 2004 року випуску, кузов № НОМЕР_1 придбаний ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та перереєстрований за ним.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_9 власником транспортного засобу марки «Шкода Октавія», сірого кольору, 2004 року випуску, кузов № НОМЕР_1 з державним номерним знаком НОМЕР_10 є ОСОБА_4 .

З наведеного вище слідує, що в силу ст.330 ЦК України, ОСОБА_4 набув права власності на майно (автомобіль) як добросовісний набувач.

Захист порушеного права особи, яка вважає себе власником майна, що неодноразово було відчужене, можливий шляхом пред`явлення вимоги про визнання недійсним першого правочину та пред`явлення віндикаційного позову до набувача майна за останнім договором з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного із власником договору (висновки Верховного суду України, викладені у постанові №6-348 цс15 від 10 червня 2015 року). Вказану позицію ВСУ підтримала Велика Палата Верховного Суду, яка у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц зазначає, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша статті 388 ЦК України).

30 серпня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 914/970/18 (ЄДРСРУ № 83953497) досліджував питання щодо підстав для подання віндикаційного позову. ВС зазначає, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу). Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 Цивільного кодексу України .

Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.

Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.

Правовий аналіз положень статті 387 цього Кодексу дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до не власника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.

Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна або особи, яка має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу правомочностей.

Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.

Предмет віндикаційного позову становить вимога не володіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Предмет доказування у таких справах становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-от: факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Згідно зі статтею 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача.

Правила частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині 3 цієї статті наведено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

Відповідно до висновку викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №674/31/15-ц «На практиці слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача, як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна. Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем. Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша статті 388 ЦК України).

Суд зазначає, що 29 травня 2019 року Велика Палата Верховного Суду в рамках справи № 367/2022/15-ц, провадження № 14-376 цс 18 (ЄДРСРУ № 83846677) вказала, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.

Володілець визнається добросовісним, якщо здобуваючи річ, він не знав і не повинен був знати про те, що відчужувач речі не має права на її відчуження. У випадку, якщо володілець речі знав чи повинен був знати, що здобуває річ в особи, яка не мала права на її відчуження, він вважається недобросовісним. Для визнання набувача недобросовісним необхідно встановити намір чи грубу необережність, що встановлюється, виходячи із презумпції добросовісності набувача.

Оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді, коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація). Отже, право особи, яка вважає себе власником майна, підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, встановленого статтею 388 ЦК України.

Аналогічна правова позиція висловлена 28 серпня 2019 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 127/17971/15-ц, провадження № 61-11692св18 (ЄДРСРУ № 83925662).

Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України.

Відповідно ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). Власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, пункти 146-147).

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 15 вересня 2017 року у справі №569/13732/17 накладено арешт на автомобіль марки «Шкода Октавія», сірого кольору, 2004 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканцю АДРЕСА_2 шляхом заборони ОСОБА_4 чи будь-якій іншій особі користуватися та розпоряджатися вказаним автомобілем до прийняття кінцевого процесуального рішення у кримінальному провадженні №0004454 від 03.07.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Автомобіль залишено у володінні ОСОБА_4 до прийняття кінцевого процесуального рішення у кримінальному провадженні.

Зважаючи на викладене суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем майна, яке вибуло з володіння позивача проти її волі та зважаючи на те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відсутні будь-які договірні правовідносини єдиним способом захисту її порушеного права власності є заявлення віндикаційного позову до нього про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Суд вважає, що з метою відновлення порушених недійсним (нікчемним) договором купівлі-продажу транспортного засобу прав позивача на належний ОСОБА_1 транспортний засіб марки «Шкода Октавія», сірого кольору, 2004 року випуску, кузов № НОМЕР_1 необхідно скасувати державну реєстрацію транспортного засобу, яка була здійснена на підставі договору купівлі-продажу №0741/2017/287813 транспортного засобу від 14 січня 2017 року Територіальним сервісним центром МВС 0741 Регіонального сервісного центру МВС у Волинській області, а також послідуючі перереєстрації від 25 січня 2017 року за новим власником ОСОБА_4 та від 04 березня 2017 року при переобладнанні без заміни номерних агрегатів, вчинені Територіальним сервісним центром МВС 6841 Регіонального сервісного центру МВС у Хмельницькій області.

Суд відхиляє заперечення відповідача Територіального сервісного центру МВС 0741 Регіонального сервісного центру МВС у Волинській області щодо підсудності даного спору адміністративному суду, оскільки такі твердження не знайшли свого підтвердження у ході судового слідства та є безпідставними з огляду на наступне.

Публічно правовим вважається, зокрема спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна із сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Даний спір, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач 3 та відповідач 4 приймаючи оскаржувані рішення про державну реєстрацію прав на рухоме майно (право власності на автомобіль), не мав публічно-правових відносин саме з позивачем. Прийняті відповідачем оскаржувані рішення про державну реєстрацію стосувалися реєстрації прав інших осіб, а не позивача.

Натомість, приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправових характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Велика Палата Верховного Суду в рамках справи №823/2042/16 у постанові від 04 вересня 2018 року визначилась з юрисдикційною підсудністю спору про скасування рішення щодо реєстрації речового права та вважає, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача. Участь державного реєстратора в якості співвідповідача у спорі не змінює його цивільно-правового характеру.

Таку ж позицію висловила ВП ВС у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц.

Крім того суд приходить до висновку, що відповідачем ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 завдано моральної шкоди, внаслідок порушення її права власності.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода позивача полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою ОСОБА_2 , який шляхом зловживання довірою та обманом її дочки ОСОБА_5 незаконно заволодів належним позивачці транспортним засобом марки «Шкода Октавія», сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_1 , 2004 року випуску та відчужив його третій особі без її відому та проти її волі. Внаслідок неправомірних дій з боку ОСОБА_2 щодо майна позивача. Крім того на протязі майже трьох років позивач фактично протиправно позбавлена права власності на автомобіль, яке включає в себе право користування транспортним засобом. Такі дії з боку ОСОБА_2 вплинули негативно на звичну організацію її соціальних зв`язків. Належним їй транспортним засобом користується відповідач ОСОБА_4 . Відсутність автомобіля порушив нормальні життєві зв`язки позивачки через неможливість продовження активного громадського життя.

Тому суд вважає, що до стягнення з відповідача ОСОБА_2 , на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 20 000,00 грн. (двадцять тисяч гривень 00 копійок).

У постанові Пленуму ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд зазначає, що відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. (Абзац пункту 5 в редакції постанови Пленуму Верховного суду N 5 ( v0005700-01 ) від 25.05.2001 ).

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки при подачі позову до суду представником позивача було сплачено судовий збір в розмірі 4160,00 грн., рішення прийнято на користь позивача, тому дані судові витрати слід стягнути з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного,керуючись ст.ст.10,12,81,137,141,263,264,265,268,

273,354 ЦПК України,ст.ст.19,23,53,202,203,207,208,215,216,321,328,330,

387,388,655, ЦК України суд,-

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , територіального сервісного центру МВС 0741 Регіонального сервісного центру МВС у Волинській області, Регіонального сервісного центру МВС у Хмельницькій області, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, скасування перереєстрації транспортного засобу, витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення моральної шкоди задоволити частково.

Визнати недійсним оспорюваний договір купівлі-продажу 0741/2017/287813 транспортного засобу від 14 січня 2017 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину договору купівлі-продажу 0741/2017/287813 транспортного засобу від 14 січня 2017 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Скасувати перереєстрацію транспортного засобу марки «Шкода Октавія» сірого кольору, кузов № НОМЕР_11 , 2004 року випуску, здійснені 14 січня 2017 року Територіальним сервісним центром МВС 0741 Регіонального сервісного центру МВС у Волинській області за новим власником ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу 0741/2017/287813 транспортного засобу від 14 січня 2017 року; 25 січня 2017 року Територіальним сервісним центром МВС 6841 Регіонального сервісного центру МВС у Хмельницькій області за новим власником ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу 6841/2017/305026 від 25 січня 2017 року; 04 березня 2017 року Територіальним сервісним центром МВС 6841 Регіонального сервісного центру МВС у Хмельницькій області у зв`язку з переобладнанням без заміни номерних агрегатів на підставі заяви ОСОБА_4 № НОМЕР_12 .

Витребувати у ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_2 та передати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 автомобіль марки «Шкода Октавія», сірого кольору, кузов № НОМЕР_11 , 2004 року випуску, який зареєстрований за ОСОБА_4 , д.н.з. НОМЕР_10 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 , зареєстрованої АДРЕСА_4 , іпн. НОМЕР_13 кошти в розмірі 20000,00 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого АДРЕСА_3 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого АДРЕСА_5 ; територіального сервісного центру МВС 0741 Регіонального сервісного центру МВС у Волинській області, с.Струмівка, вул.Рівненська, 74 Луцького району Волинської області; Регіонального сервісного центру МВС у Хмельницькій області, м.Хмельницький, вул.Західно-Окружна, 11/1, ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого АДРЕСА_2 солідарно на користь ОСОБА_1 , зареєстрованої АДРЕСА_4 , іпн. НОМЕР_13 понесені судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 4160,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована АДРЕСА_4 , іпн. НОМЕР_13 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований АДРЕСА_5 .

Відповідач: Територіальний сервісний центр МВС 0741 Регіонального сервісного центру МВС у Волинській області, с.Струмівка, вул.Рівненська, 74 Луцького району Волинської області.

Відповідач: Регіональний сервісний центр МВС у Хмельницькій області, м.Хмельницький, вул.Західно-Окружна, 11/1, .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований АДРЕСА_2 .

Суддя :