ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«15» грудня 2020 року

м. Харків

справа № 646/13497/16-ц

провадження № 22ц/818/5232/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Хорошевський О.М.,

за участю секретаря - Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

відповідач за зустрічним позовом Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»,

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 травня 2018 року в складі судді Теслікової І.І.

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що 19 лютого 2014 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № R9В, за яким банк надав позичальнику кредит в сумі 100 000,00 грн зі строком до 19 лютого 2018 року, а останній в свою чергу зобов`язався належним чином використати та повернути суму отриманого кредиту, та сплатити відповідну плату (проценти) за користування ним в розмірі 12% річних в строки, передбачені у договорі.

Зазначив, що банк свої зобов`язання виконав належним чином та у повному обсязі. Однак, починаючи з червня 2014 року, ОСОБА_1 несвоєчасно виконує зобов`язання з повернення належних до сплати частин кредиту, а з грудня 2015 року відсотків за його використання та комісії за управління кредитом в розмірі 1,69% від початкової суми кредиту.

У зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань за кредитним договором станом на 10 квітня 2017 року відповідач має заборгованість в розмірі 177 391,75 грн, а саме:

борг за кредитом з урахуванням індексу інфляції та 3% річних: строкова заборгованість за основним боргом 27 183,68 грн, прострочена заборгованість за основним боргом 32 746,34 грн, інфляційні втрати 2600,36 грн, 3% річних 608,52 грн, а всього 63 138,90 грн;

борг за процентами (плата за користування кредитом) з урахуванням 3% річних: нараховані проценти 431,91 грн, прострочені проценти 8947,10 грн, інфляційні втрати 731,80 грн, 3% річних 171,09 грн, а всього 10 281,90 грн;

заборгованість за комісійною винагородою за обслуговування кредиту: строкова комісійна винагорода 1690,00 грн, прострочена комісійна винагорода 23 350,00 грн, а всього 27 040,00 грн; пеня, нарахована у зв`язку з несвоєчасною сплатою кредиту та процентів (0,5% в день) 76 930,95 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість в розмірі 177 391,75 грн та суму судового збору в розмірі 2 978,00 грн.

Не погодившись з позовними вимогами, ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору частково недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 19 лютого 2014 року між ним та банком укладено кредитний договір № R9В, за яким банк надав йому кредит в сумі 100 000,00 грн зі строком повернення до 19 лютого 2018 року та відсотками за користування кредитом в розмірі 12% річних.

У відповідності до пункту 4.2 кредитного договору позичальник зобов`язаний сплачувати щомісячно, відповідно до графіку повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту.

Зазначив, що за період з 18 березня 2014 року по 23 грудня 2015 року ним було сплачено банку 37 180,00 грн комісійної винагороди.

Посилався на те, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються йому. При цьому відповідач нарахував, а він сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за його рахунок, що є незаконним.

Просив визнати умову кредитного договору споживчого кредиту № R9В, укладеного між ним та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» 19 лютого 2014 року щодо обов`язку позичальника сплачувати комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту недійсною з моменту укладення договору.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 травня 2018 року позов Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» заборгованість станом на 10 квітня 2017 року у сумі 150 351,75 грн, яка складається з строкової заборгованості за основним боргом 27 183,68 грн, прострочення заборгованості за основним боргом 32 746,34 грн, інфляційні втрати 2600,36 грн, 3% річних 608,52 грн, борг за процентами (плата користування кредитом) з урахуванням 3% річних: нараховані проценти 431,91 грн, прострочені проценти 8947,10 грн, інфляційні втрати 731,80 грн, 3% річних 171,09 грн, пені, нарахованої у зв`язку з несвоєчасною сплатою кредиту та процентів у сумі 76 930,95 грн, в іншій частині в задоволенні позову - відмовлено; зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено; визнано умову договору пункту 4.2 споживчого договору № R9В від 19 лютого 2014 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 щодо обов`язку позичальника сплачувати комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту недійсною з моменту укладення договору; стягнуто з Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 1762,00 грн; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» суму судового збору в розмірі 2669,00 грн.

Постановою Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 травня 2018 року залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове, яким зменшити суму нарахувань до законодавчо встановленого.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 без її згоди як дружини отримав кредит на споживчі цілі. Вважала, що сукупна сума неустойки, нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи.

14 грудня 2020 року та 15 грудня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 надійшли клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з терміновим відрядженням ОСОБА_1 до міста Полтави та хворобою ОСОБА_2 , які залишено без задоволення, оскільки доказів причин відкладення ними не надано.

Заяв про відкладення розгляду справи від інших учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційне провадження необхідно закрити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заборгованість, яка утворилась внаслідок неналежного виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором, зокрема, щодо заборгованості за кредитом, процентами за користування ним, пені за порушення виконання зобов`язань, інфляційних втрат та 3% річних, підлягає стягненню з боржника. Що стосується задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того що умова кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісійну винагороду за управління кредитом в розмірі 1,69% від початкової суми кредиту в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливою, а тому є недійсною.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 19 лютого 2014 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № R9В, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти в порядку та на умовах, зазначених в цьому договорі, а також правилах споживчого кредитування фізичних осіб у Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» у сумі 100 000,00 грн на строк до 19 лютого 2018 року з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12% річних або в іншому розмірі, передбаченому цим договором, цільове призначення кредиту на споживчі потреби в інтересах сім`ї.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що позичальник зобов`язаний сплачувати щомісячно, відповідно до графіку повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту (а.с.9-11 том 1).

На адресу ОСОБА_1 банк направив лист-вимогу від 12 квітня 2016 року № 4856/1-2.19, за якою вимагав негайного виконання порушеного зобов`язання та сплати заборгованості протягом 30 календарних днів від дати отримання цього повідомлення. Зазначено, що на 31 календарний день з дати отримання даної вимоги термін повернення всієї суми кредиту та процентів буде вважатись таким, що настав, а кредитна заборгованість обов`язковою до повернення в повному обсязі, якщо порушене зобов`язання на той момент не буде виконане (а.с.23, 24 том 1).

За розрахунком заборгованості банку ОСОБА_1 станом на 10 квітня 2017 року має заборгованість в розмірі 177 391,75 грн, а саме:

борг за кредитом з урахуванням індексу інфляції та 3% річних: строкова заборгованість за основним боргом 27 183,68 грн, прострочена заборгованість за основним боргом 32 746,34 грн, інфляційні втрати 2600,36 грн, 3% річних 608,52 грн, а всього 63 138,90 грн;

борг за процентами (плата за користування кредитом) з урахуванням 3% річних: нараховані проценти 431,91 грн, прострочені проценти 8947,10 грн, інфляційні втрати 731,80 грн, 3% річних 171,09 грн, а всього 10 281,90 грн;

заборгованість за комісійною винагородою за обслуговування кредиту: строкова комісійна винагорода 1690,00 грн, прострочена комісійна винагорода 23 350,00 грн, а всього 27 040,00 грн; пеня, нарахована у зв`язку з несвоєчасною сплатою кредиту та процентів (0,5% в день) 76 930,95 грн.

Частиною першою статті 15 ЦК України та частиною першою статті 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).

Жодна зі сторін не має права вимагати відкриття провадження з метою повторного розгляду справи та постановлення у ній нового рішення. Існування різних поглядів на одне питання не є підставою для перегляду, про що неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини (рішення у справі «Нелюбін проти Росії», від 2 листопада 2006 року, заява № 14502/04).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засади судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 у справі щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Статтею 17 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частина перша статті 352 ЦПК України надає право учасникам справи, а також особам, які не брали участь у справі, оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

При цьому, судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися її прав, інтересів та обов`язків, тобто суд вирішив спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення є заявник.

Рішення є таким, що вирішує питання про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, а в резолютивній частині прямо вирішено питання про її права та обов`язки.

Зазначене відповідає висновку, викладеному в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2019 року, справа № 639/9780/15-ц, провадження № 61-17957ск19.

Право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, якщо ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається в несприятливих для них наслідках.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2019 року, справа № 178/1047/17-ц, провадження №61-28598св18.

Як в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 13), так і в Конституції України (стаття 55) передбачено, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Такі самі положення передбачені Цивільним Кодексом України та Цивільним процесуальним Кодексом України. Зокрема, статтею 4 ЦПК України та статтею 15 ЦК України передбачено право особи на звернення до суду за захистом цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Реалізуючи передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцією України, Цивільним Кодексом України та Цивільним процесуальним Кодексом України право на судовий захист, особа повинна вказати власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Під захистом права розуміється державно примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Таким чином, порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 є дружиною ОСОБА_1 . Спір між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 виник з приводу невиконання останнім зобов`язань за кредитним договором, укладеним між сторонами по справі. Оскаржуваним рішенням суду, зокрема, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» суму заборгованості за кредитним договором. При цьому, ОСОБА_2 не була учасницею кредитного договору. Між нею та банком будь яких договорів не укладалося. Факт перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі не свідчить про наявність у останньої права на оскарження в апеляційному порядку рішення суду.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості, ОСОБА_2 , яка не приймала участі у справі, права та обов`язки якої не містяться в мотивувальній частині рішення та питання щодо її прав та обов`язків не вирішувалося в резолютивній частині, обрала спосіб захисту, який не забезпечує відновлення її порушеного права.

Враховуючи, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів та такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту, обрання нею способу захисту, який не забезпечує відновлення її порушеного права, судова колегія вважає, що доводи та вимоги апеляційної скарги не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Пунктом 3 частини 1 статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Враховуючи, що оскаржуваним судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_2 не вирішувалися, та це рішення взагалі не зачіпає її прав, апеляційне провадження підлягає закриттю, що не позбавляє ОСОБА_2 звернутися з самостійним позовом за захистом прав, якщо вона вважає їх порушеними.

Керуючись ст. ст. 362, 367, 368, 381-384, 389 ЦПК України

у х в а л и в:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 травня 2018 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору частково недійсним закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст ухвали складено 22 грудня 2020 року.