Провадження № 2/760/3545/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Букіної О.М.,

за участю секретаря - Кривулько С.В., Ступак М.С., Цигановій Ю.М.

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача 1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісної власністю подружжя, стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно,-

В С Т А Н О В И В :

20.07.2016 ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, в якому просить суд визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на суму 11 900,00 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки - ОСОБА_6 . Після його смерті відкрилась спадщина - одноособово приватизовану ним однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

За повідомленням державного нотаріуса, мати та син померлого - ОСОБА_5 та ОСОБА_7 від прийняття спадщини відмовились на користь ОСОБА_4 шляхом подачі заяв від 17.02.2016 та 25.03.2016 відповідно.

Позивачка зазначає, що після знайомства з ОСОБА_6 він запропонував сестрі позивачки - ОСОБА_8 , переїхати в його квартиру, щоб він переїхав до дружини для сімейного проживання, на що ОСОБА_8 погодилась.

Позивачка вказує, що в період 2002-2011 років, розпочинаючи з окремого проживання сестри, позивачка з дозволу чоловіка проводила ремонт в його квартирі.

За її словами, у 2005 році були замінені вхідні двері на більш надійні. Вартість дверей з демонтажем старих дверей та монтажем нових складає 3 500,00 грн. Зазначає, що були замінені шпалери на якісніші. Вартість всього комплексу робіт включно із зняттям старих шпалер, вирівнюванням стін та поклейки нових шпалер становить 900,00 грн. У 2007 році замінили ванну. Загальна вартість робіт з демонтажем старої ванни та монтажем нової складає 4 000,00 грн. У 2010 році змінили вікна на пластикові, про що свідчить договір від 09.08.2010 року, загальна вартість - 3000,00 грн. Встановили домофон та підключили стаціонарний телефон. За ці роботи позивачкою сплачено 300,00 грн. Також провели Інтернет та кабельне телебачення, що в сумі коштувало 200,00 грн.

Наголошує, що вказані ремонтні роботи неможливо відділити від квартири без втрати цільового призначення та пошкодження приміщення, а тому квартира відносно вчиненого ремонту є неподільною річчю.

Позивачка також зазначає, що загальна вартість затрат на покращення стану квартири, що здійснювалось виключно за кошти позивачки, складає 11 900 грн. Такі затрати, на її думку, істотно збільшують вартість квартири, а отже є спільною сумісною власністю подружжя.

Посилається на приписи п. 37 Постанови № 5 від 07.02.2014 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в правах про захист права власності та інших прав» відповідно до яких, з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Крім того вказує, що відповідно до ст. 62 Сімейного кодексу України (далі - СК України), якщо майно чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою суду від 26.07.2016 позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

08.08.2016 позивачка на виконання ухвали суду від 26.07.2016 надала заяву про усунення недоліків, в якій викладено всі обставини, які вказані в позовній заяві від 20.07.2016 з уточненнями, доповненнями та усуненням недоліків.

ОСОБА_3 наголошує, що ОСОБА_4 належить 3/4 частини, а позивачці - 1/4 частина спадкового майна. Позивачка не погоджується з таким розподілом спадкового майна, оскільки вважає, що вартість квартири збільшилась за рахунок її особистих витрат.

Також зазначає, що через те, що ціни вказані на момент проведення робіт не відповідають реальній вартості покращення стану квартири в результаті ремонту, був залучений фахівець. Він надав аналітичну довідку, в якій вказано, що на момент подачі позову вартість такого ремонту складає 17 210,00 грн.

Таким чином, позивачка вважає обгрунтованим просити суд прийняти рішення при визнанні права спільної сумісної власності на вартість ремонту в розмірі 17 210,00 грн. і визначити частку для неї в розмірі 3/4 частки від спільного сумісного майна, враховуючи викладені в позовних заявах обгрунтування та правові підстави.

Ухвалою суду від 08.08.2016 відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 02.11.2016.

Ухвалою суду від 08.08.2016 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

03.10.2016 відповідачка надала відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що з правовою позицією ОСОБА_3 , викладеною у позовних заявах, повністю не погоджується.

Посилається на те, що приватизація квартири була здійснена особисто ОСОБА_6 ще до укладення шлюбу із позивачкою. Тому, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п. 4 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України є особистою приватною власністю ОСОБА_6 .

Стверджує, що в підтвердження доказу своїх витрат на придбання дверей позивачка надає договір № 3-75 від 01.11.2005 року укладений між СПД ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - сестрою позивачки, при цьому зазначає, що договір не містить печаток, а лише підписи.

Відповідачка вказує на те, що витрати на придбання та монтаж дверей склали 3 500 грн., проте позивачем не надається жодного платіжного документу, який би підтвердив, ким була здійснена оплата витрат, адже сам договір не є документом, який підтверджує здійснення оплати за придбаний товар.

Позивачка також не надає жодних доказів понесених нею витрат стосовно придбання та заміни ванни, зняття старих шпалер, вирівнювання стін та поклейки нових шпалер.

Відповідачка звертає увагу суду на те, що витрати на проведення в квартиру кабельного телебачення, Інтернету, домофону та стаціонарного телефону спрямовані виключно на поліпшення умов проживання тих осіб, які користуються даними послугами.

ОСОБА_4 зазначає, що доказом витрат на придбання та встановлення пластикових вікон позивачка надала лише замовлення № К708/2 від 09.08.2010 та квитанції. Всі ці документи містять підпис ОСОБА_8 , а не позивачки.

03.10.2016 ОСОБА_4 надала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, в якій просить суд визнати за ОСОБА_4 право власності на спадщину за законом, що відкрилась після смерті ОСОБА_6 на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 та на 3/4 частину транспортного засобу - автомобіля Ауді 1.8, держ. номер - НОМЕР_1 , 1990 року випуску.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що в книзі реєстрації актів про смерть 06.02.2016 соку зроблено відповідний запис за № 2405. При житті померлий заповіт не складав.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на приватизовану ним однокімнатну квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_2 та автомобіль Ауді 1.8, держ. номер НОМЕР_1 , 1990 року випуску. Право власності на квартиру померлого на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації Жовтневої держадміністрації м. Києва згідно з розпорядженням (наказом) від 28.11.1997 № 2610, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі за № 6080 від 09.12.1997. Право власності на автомобіль підтверджується свідоцтвом про реєстрацію ТЗ серія НОМЕР_2 .

ОСОБА_4 стверджує, що вона є спадкоємцем першої черги за законом. Крім ОСОБА_4 спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 є ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , а також дружина покійного - ОСОБА_3 .

Усі спадкоємці звернулись до нотаріальної контори у встановлений законом строк, із заявами про прийняття спадщини. Своїми заявами ОСОБА_5 від 17.02.2016 та ОСОБА_7 від 25.03.2016 року відмовились від спадкового майна на користь ОСОБА_4 .

А тому, позивачка за зустрічним позовом вважає, що вона є спадкоємицею всього виявленого після смерті ОСОБА_6 майна, що йому належало у розмірі 3/4, посилаючись на ст. 1261 ЦК України.

Ухвалою суду від 04.10.2016 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

29.03.2017 представник позивачки надав заяву про збільшення позовних вимог, у якій просить суд визнати право власності в грошовому еквіваленті на частину квартири АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 на суму 1 075,62 грн., стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_11 суму вартості судового збору у розмірі 551,20 грн. та повернути ОСОБА_3 переплачений судовий збір у розмірі 6 338,80 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що у разі визнання права спільної сумісної власності на частину спадкової квартири, що у грошовому еквіваленті складає 17 210,00 грн., вказана спільна власність розподіляється між подружжям. При цьому позивач просить визнати за ним право спільної часткової власності на суму 12 907,50 грн.

Зазначає, що за законом підлягає поділу між спадкоємцями і спільна часткова власність спадкодавця, а вона заїї підрахунками складає 4 302,50 грн.

Позивачка наголошує, що ціна позову складає 17 210,00 грн. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання позову майнового характеру складає 1 відсоток від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який складав на момент подачі в 2016 році 551,20 грн.

Ухвалою суду від 11.05.2017 прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_11 про визнання права власності.

16.02.2018 ОСОБА_3 подала до суду уточнену позовну заяву. Зі змісту уточненої позовної заяви вбачається, що позивач фактично ставить питання про зменшення позовних вимог та просить суд:

- визнати право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на частину квартири АДРЕСА_1 , на суму вартості ремонту в розмірі 17 210,00 грн.;

- визнати право спільної часткової власності в грошовому еквіваленті на частину квартири АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 на суму 12 907,50 грн. від спільної сумісної власності майна подружжя;

-стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму частини спільної часткової власності в грошовому еквіваленті в мірі 8 605,00 грн.;

-стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 частину вартості спільної часткової власності спадкодавця в грошовому еквіваленті на частину квартири АДРЕСА_1 , у сумі 717,08 грн.;

-стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму вартості судового збору в розмірі 551,20 грн. та 600,00 грн. послуг спеціаліста.

Суд, вислухавши пояснення сторін, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, вважає, що позовні вимоги за первісним позовом не підлягають задоволенню, тоді як вимоги за зустрічним позовом підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного.

Норми ст. 57 та ст. 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Відповідно до ст. 62 СК України право спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові виникає якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. А також якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі з 18.09.2002, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 (а.с. 8 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 ОСОБА_6 (а.с. 9 т. 1).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на майно - одноособово приватизована ним однокімнатна квартира АДРЕСА_1 та автомобіль Ауді 1.8, держ. номер НОМЕР_1 , 1990 року випуску.

Позивач ОСОБА_3 стверджує, що за її кошти протягом 2002-2011 років у квартирі АДРЕСА_1 було проведено ремонт вартістю 21 786,09 грн., що з урахуванням зносу на момент подачі позовної заяви становить 17 210,00 грн., відповідно до аналітичної довідки від 05.08.2016.

На думку позивача, вказані кошти мають бути враховані при поділі спірної квартири та відповідної частки у спадковому майні, після смерті ОСОБА_12 .

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд вважає, що ОСОБА_3 не надала належних доказів у відповідності до норм, зазначених у ст. 77 ЦПК України, для підтвердження того, що зазначені ремонтні роботи здійснювались за її особисті кошти.

В позовній заяві позивачка стверджує, що за її кошти в квартиру АДРЕСА_1 були придбані та встановлені вхідні двері, загальна вартість робіт - 3 500,00 грн. В підтвердження своїх витрат на придбання та монтаж вхідних дверей позивачка надає договір № 3-75 від 01.11.2005, укладений між СПД ОСОБА_9 та ОСОБА_13 .

Тобто, даний договір підписаний особою, яка є відмінною від позивача . Крім того, згідно договору № 3-75 від 01.11.2005 вартість дверей складає 3 000,00 грн., а вартість монтажу зазначених дверей у договорі взагалі відсутня.

Позивачка зазначає, що у квартирі АДРЕСА_1 були замінені шпалери, а вартість всього комплексу робіт включно із зняттям старих шпалер, вирівнюванням стін та поклейки нових шпалер становить 900,00 грн.

Крім того вказує, що у 2007 році замінили ванну. Загальна вартість робіт, зі слів позивачки, з демонтажем старої ванни та монтажем нової складає 4 000,00 грн.

Проте, жодних доказів в підтвердження здійснення особисто позивачем витрат стосовно заміни шпалер та ванни, суду не надано.

ОСОБА_3 наголошує, що у 2010 році за її кошти, а саме - 3 000,00 грн., були замінені вікна на пластикові, у доказ чого надає договір № К708/2 від 09.08.2010. Проте, зі змісту даного договору встановлено, що замовником за даним договором є ОСОБА_8 .

Жодних доказів сплати коштів позивачкою даний договір не містить. Такі докази відсутні і в матеріалах справи.

Позивачка також стверджує, що за її кошти у квартиру АДРЕСА_1 було встановлено домофон та підключено стаціонарний телефон, за що ОСОБА_3 було сплачено 300,00 грн. А також було проведено Інтернет та кабельне телебачення, що в сумі коштувало позивачці 200,00 грн.

Разом з тим, жодних належних доказів щодо сплати зазначених послуг позивачем ОСОБА_3 суду не надано та таких доказів судом не встановлено в ході розгляду справи в суді.

За вказаних вище обставин, аналізуючи матеріали справи, суд вважає, що позивачем за первинним позовом не доведено позовні вимоги, а тому приходить до висновку про відмову у задоволенні первинного позову ОСОБА_3 .

Щодо зустрічного позову ОСОБА_4 слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу

Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Стаття 1222 ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є донькою померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 , Свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_6 , Свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_7 , Свідоцтвом про одруження НОМЕР_8 (а.с. 26-28 т. 2).

18.02.2016 року ОСОБА_4 звернулася до П`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_6 (а.с. 21 т. 2).

Також, 06.04.2016 року до П`ятої Київської державної нотаріальної контори звернулася ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка ОСОБА_6 (а.с. 31 т. 2).

Крім того, 06.04.2016 року до П`ятої Київської державної нотаріальної контори Мельниченко Н.М. (матері померлого) та ОСОБА_7 (сина померлого) було подано заяви, якими останні від належної їм частки спадщини за законом після смерті ОСОБА_6 відмовляються на користь ОСОБА_4 (а.с. 29-30 т. 2).

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Частиною 2 статті 1274 ЦК України встановлено, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Таким чином вбачається, що спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 є його мати - ОСОБА_5 , яка протягом встановленого законом строку відмовилася від належної їй частки на користь ОСОБА_4 , дружина - ОСОБА_3 , яка протягом встановленого законом строку звернулася із заявою про прийняття спадщини, донька - ОСОБА_4 , яка протягом встановленого законом строку звернулася із заявою про прийняття спадщини, а також син - ОСОБА_7 , який протягом встановленого законом строку відмовився від належної йому частки на користь ОСОБА_4 .

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 28.11.1997 року № НОМЕР_9 ОСОБА_6 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 (а.с. 35 т. 2).

Крім того, ОСОБА_6 на праві власності належав транспортний засіб марки AUDI, модель 100 1.8, кузов № НОМЕР_10 , 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію ТЗ (а.с. 36 т. 2).

17.09.2016 року ОСОБА_4 звернулася до П`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 48 т. 2).

Листом завідувача П`ятої Київської державної нотаріальної контори Коробової О.В. № 2635/02-14 від 17.09.2016 р. ОСОБА_4 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину щодо майна померлого ОСОБА_6 у зв`язку із зупиненням вчинення нотаріальних дій до вирішення Солом`янським районним судом м. Києва цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 (а.с. 51 т. 2).

У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Враховуючи те, що між позивачем та відповідачем-1 виник спір про право на спадщину, суд вважає, що ОСОБА_4 має право на звернення до суду із позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 .

Статтею 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видасться кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Щодо наявної у матеріалах справи наявна заяви ОСОБА_5 від 16.12.2017 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Манелюком М.І., та відповідно до якої ОСОБА_5 належну їй частку спадщини після смерті сина - ОСОБА_6 приймає, суд зазначає наступне (а.с. 203 т. 1).

Встановлено, що дана заява була складена через два роки після смерті спадкодавця, тобто з пропуском встановленого законом строку, а також до П`ятої Київської державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини подана не була.

Крім того, відповідно до ч. 5-6 ст. 1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Як пояснила у судовому засіданні представник ОСОБА_5 - ОСОБА_14 , із позовом про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини ОСОБА_5 до суду не зверталася, заяву про відкликання заяви про відмову від частки на спадщину на користь ОСОБА_4 до нотаріальної контори не подавала у визначений законом строк.

Таким чином заява ОСОБА_5 від 06.04.2016 року, якою остання від належної їй частки спадщини за законом після смерті ОСОБА_6 відмовляється на користь ОСОБА_4 , на думку суду, є чиною та ОСОБА_5 у встановленому законом порядку не відкликаною.

З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 має право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 в розмірі саме ѕ частки спадкового майна та приходить до висновку про задоволення зустрічного позову.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Таким чином, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 6 673,50 грн.

Керуючись ст.ст. 8, 55 Конституції України, ст.ст. 57, 60, 62 СК України, ст.ст. 15, 392, 1216, 1223, 1261, 1273, 1296 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісної власністю подружжя та стягнення коштів, відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно,задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на ѕ частини квартири АДРЕСА_3 та ѕ частини автомобіля AUDI, модель 1.8, кузов № НОМЕР_10 , 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , ІПН: НОМЕР_11 ) на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (адреса реєстрації: АДРЕСА_5 , ІПН: НОМЕР_12 ) судовий збір у розмірі 6 673,50 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.М.Букіна