Ухвала

11 березня 2020 року

м. Київ

справа № 145/1252/19

провадження № 61-3414ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 30 жовтня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 23 січня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів.

Позов обґрунтовано тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, у якому народилися сини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти проживають з нею та перебувають на її утриманні. Відповідно до рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 26 січня 2017 року з відповідача на її користь стягуються аліменти на синів у твердій грошовій сумі по 550 грн щомісячно на кожну дитину. Посилаючись на те, що визначений судом розмір аліментів не дозволяє забезпечити матеріально дітей всім необхідним, а відповідач на даний час працює за кордоном, інших утриманців не має, просила суд змінити порядок стягнення аліментів з твердої грошової суми у розмірі 550 грн на кожну дитину на 1/3 частку від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 30 жовтня

2019 рокупозов задоволено, змінено розмір аліментів, визначених рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 26 січня 2017 року, які підлягають стягненню з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 на дітей:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , із 550 грн на кожну дитину щомісячно на 1/3 частку заробітку (доходу) відповідача на двох дітей, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дітьми повноліття.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 23 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 30 жовтня 2019 року залишено без змін.

19 лютого 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області

від 30 жовтня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду

від 23 січня 2020 року, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вважав, що суди попередніх інстанцій не врахували положення статті 182 Сімейного кодексу України щодо мінімального гарантованого розміру аліментів. Крім того, суди не встановили наявності передбачених статтею 192 СК України підстав для зміни розміру аліментів, не перевірили докази наявності в нього кредитних зобов`язань, добровільну сплату аліментів, відсутність стабільного заробітку, відсутність освіти, створення ним нової сім`ї, необхідність оплати комунальних послуг, не звернули увагу на відсутність належних доказів на підтвердження розміру доходів позивача.

Крім того вважав, що суди не врахували висновки Верховного Суду в подібних справах.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною першою статті 394 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено те, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

ОСОБА_1 реалізував своє право на апеляційний перегляд справи № 145/1252/19.

Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи

від 07 лютого 1995 року, державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Європейський суд з прав людини у Рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), № 40160/12) вказав на обмеженість доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції», рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia).

Крім того, Європейський суд з прав людини в Ухвалі щодо неприйнятності заяви № 26293/18 від 09 жовтня 2018 року у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine) зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами визнаються справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Отже, справа № 145/1252/19 для цілей ЦПК України є малозначною в силу закону.

Суди попередніх інстанцій також вважали справу № 145/1252/19 малозначною, а отже вказана обставина для відповідача була передбачуваною.

ОСОБА_1 посилався на наявність підстав передбачених підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України для касаційного оскарження судових рішень у малозначній справі.

Зокрема вважав, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки відкриття касаційного провадження у цій справі забезпечить дотримання принципу єдності судової практики, дасть змогу уникнути неоднозначності правових позицій.

Колегією суддів не встановлено передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначній справі № 145/1252/19, у тому числі обставин які б свідчили про те, що касаційна скарга ОСОБА_1 стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Сама по собі незгода відповідача із судовими рішеннями не є підставою для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

Справа № 145/1252/19 розглянута судами першої і апеляційної інстанції, які мали повну юрисдикцію щодо вирішення спору та ОСОБА_1 , користуючись наданими процесуальними правами мав можливість доводити свої заперечення проти позову в судах попередніх інстанцій.

За наявності передбачених законом підстав ОСОБА_1 в подальшому не позбавлений права звернутися до суду із позовом про зменшення розміру аліментів.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі; відповідач реалізував своє право на апеляційний перегляд справи; справа була розглянута судами двох інстанцій які мали повну юрисдикцію щодо вирішення спору, а наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України судом не встановлена, то відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 30 жовтня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 23 січня 2020 року в цивільній справі № 145/1252/19.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Шипович

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта