печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 року Печерський районний суд міста Києва

у складі: головуючого судді - Соколова О.М.,

при секретарі судових засідань - Проскурні А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення майнової та моральної шкоди, спричиненої в результаті вчинення терористичних актів, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року до Печерського районного суду м. Києва надійшов позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення майнової та моральної шкоди, спричиненої в результаті вчинення терористичних актів.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_1 є власником квартири розміром 43,6 кв.м., яка знаходиться в АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 07.06.2012, витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 07.06.2012 витягом про державну реєстрацію прав від 27.06.2012, технічним паспортом від 09.12.2011 р.

Внаслідок артилерійських обстрілів при проведені антитерористичної операції в період з липня 2014 по жовтень 2015 було майже повністю зруйновано квартиру позивача. Зруйновано горищні плити, перекриття, сходові марші під`їзду, зовнішня стіна лицьового фасаду, несучі стіни під`їзду та квартири АДРЕСА_2 (стіна кухні, ванної кімнати та коридору), а також зруйновано все майно, що знаходилось у квартирі. В результаті зазначених подій квартира позивача має неналежний стан і не може використовуватись позивачем для подальшого проживання. Вказує, що в результаті проведення антитерористичної операції позивачу було спричинено майнову шкоду у розмірі 450 344 грн. 40 коп. та моральну шкоду у розмірі 200 000 грн. 00 коп., обов`язок відшкодування якої, як вважає позивач покладається на державу.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.01.2018 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та у справі призначено підготовче засідання.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.12.2018 року закрито підготовче провадження та у справі призначено судове засідання по суті.

26.07.2018 року на адресу суду надійшов відзив Кабінету міністрів України на позовну заяву, в якому відповідач-1 просив в позові відмовити, оскільки позивачі не надали належних і допустимих доказів щодо розміру завданої їм майнової шкоди, а також доказів факту завдання їм моральної шкоди, вказали оскільки ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає відшкодування шкоди, заподіяної лише терористичним актом, а не проведенням антитерористичної операції, яка спрямована на припинення терористичної діяльності. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивачі передали свою власність до відповідної місцевої державної адміністрації, а також докази на підтвердження факту заподіяння позивачам моральної шкоди.

02.05.2018 року на адресу суду від представника позивачів надійшла відповідь на відзив, в якій з відзивом не погоджується, вважає його необгрунтованим та не законним, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник позивачів в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву, в якій позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду не заперечувала.

Представник Кабінету Міністрів України в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлявся належним чином в порядку встановленому ст.128 ЦПК України.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленими про час, дату, місце судового розгляду справи.

Суд, дослідивши матеріали, наявні у справі, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, ОСОБА_1 є власником квартири розміром 43,6 кв.м., яка знаходиться в АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 07.06.2012, витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 07.06.2012 витягом про державну реєстрацію прав від 27.06.2012, технічним паспортом від 09.12.2011 р.

Внаслідок артилерійських обстрілів при проведені антитерористичної операції в період з липня 2014 по жовтень 2015 було майже повністю зруйновано квартиру позивача. Зруйновано горищні плити, перекриття, сходові марші під`їзду, зовнішня стіна лицьового фасаду, несучі стіни під`їзду та квартири АДРЕСА_2 (стіна кухні, ванної кімнати та коридору), а також зруйновано все майно, що знаходилось у квартирі.

В результаті зазначених подій квартира позивача має неналежний стан і не може використовуватись позивачем для подальшого проживання.

На підтвердження своїх вимог надано акт обстеження від 05.07.2017 року об`єкту за адресою: по АДРЕСА_1 та актом огляду № 13 об`єкту за адресою: по АДРЕСА_1 від 23.10.2015 року.

Виявивши факт зруйнування свого житлового будинку, та пошкодження всього майна, що знаходилося всередині них, позивачі по факту руйнування свого будинку позивачі звернулись з заявами про кримінальне правопорушення за місцем вчинення злочину Управління СБУ в Луганській області. Заяву про кримінальне правопорушення було прийнято і зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0002681 за ч. 2 ст. 258 КК України.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ст. 8 Конституції).

Відповідно до статті 7 Кодексу цивільного захисту України одним з основних принципів здійснення цивільного захисту є гарантування та забезпечення державою конституційних прав громадян на захист життя, здоров`я та власності.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» боротьба з тероризмом ґрунтується, зокрема, на принципах: законності та неухильного додержання прав і свобод людини і громадянина; пріоритетності захисту життя і прав осіб, які наражаються на небезпеку внаслідок терористичної діяльності.

равовими підставами відшкодування шкоди визначено, зокрема положення статті 19 Закону України «Про боротьбу із тероризмом».

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Вирішуючи спір по суті, суд враховує, що зазначення позивачем певної правової норми, наведеної у обґрунтуванні позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору, а також враховує правові висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (провадження № 14-17 цс 19).

Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права й інтереси, що становлять активи, теж можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 5 січня 2000 року у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202, § 100).

Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені положеннями статті 1166 ЦК України, згідно з якими майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, с. Піски, Ясинуватського району, Донецької області, у якому розташовано майно позивача, належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція.

Кодекс цивільного захисту України (далі - КЦЗ України) регулює правовідносини щодо боротьби з тероризмом, але спеціальним щодо цих правовідносин є Закон України «Про боротьбу із тероризмом» (далі - Закон). Застосування його статті 19 не пов`язане із наявністю обвинувального вироку суду.

Відсутні спеціальні нормативно-правові акти щодо відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях. Тому для визначення розміру відшкодування позивачці шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження (знищення) житлового будинку терористичним актом, слід застосовувати приписи статті 86 КЦЗ України, яка узгоджується зі статтею 19 Закону.

Частина перша статті 19 Закону передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 Закону).

З огляду на зміст вказаних приписів реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам нежитлової нерухомості громадян, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами. Більше того, у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України»).

Велика Палата Верховного Суду у вищенаведеній постанові зауважила, що відповідно до частини восьмої статті 86 і частини третьої статті 89 КЦЗ України постановою КМ України від 18 грудня 2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок), який викладений у редакції постанови КМ України від 10 липня 2019 року № 623.

Постраждалими згідно з пунктом 2 Порядку визнаються особи, житлові будинки (квартири) яких: пошкоджено внаслідок надзвичайної ситуації або проведення робіт з ліквідації її наслідків (таким постраждалим надається грошова допомога); зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації (таким постраждалим надається грошова компенсація).

Розмір грошової компенсації зазначеним постраждалим визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження житлових будинків (квартир), які зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, але не більше ніж 300 000 грн (абзац другий пункту 7 Порядку).

На переконання суду до спірних правовідносин для визначення позивачці розміру відшкодування слід застосувати приписи статті 86 КЦЗ України, яка узгоджується зі статтею 19 Закону.

Стаття 86 КЦЗ України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому припис частини 10 вказаної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави добровільне передання постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання).

Із системного аналізу зазначених вище норм права випливає, що до пред`явлення вимоги до держави про виплату компенсації за зруйноване під час антитерористичної операції майно, власник цього майна має до ухвалення рішення суду добровільно передати пошкоджений чи зруйнований внаслідок терористичного акту будинок чи майно місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування.

Відповідно до частини десятої статті 86 Кодексу цивільного захисту України, розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна.

Будь-який інший порядок визначення розміру відшкодування за пошкоджену квартиру, внаслідок такої надзвичайної ситуації, як терористичний акт, на сьогодні відсутній.

З матеріалів справи вбачається та встановлено у судовому засіданні, що позивач направив до державної адміністрації заяву про згоду на добровільну передачу у власність майна.

Проте, у матеріалах справи відсутня відповідь органу місцевого самоврядування на вказану заяву, та не надана в судовому засіданні представником позивача, що позбавляє суд встановити чи було передано вказане майно у власність держави.

Крім того, позивачем не надано доказів вартості квартири, а також вартості пошкоджених речей, які знаходились у квартирі, тому суд позбавлений можливості задовольнити вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди до держави Україна, оскільки вказані вимоги передчасними.

З огляду на вкладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині, оскільки зазначені вимоги є передчасними.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 757/19694/15-ц (провадження № 6-5090св18), від яких не відступала Велика Палата Верховного Суду.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Як вбачається з практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Доган та інші проти Туреччини» від 29.06.2004 року), суд визнає факт докладання Державою зусиль для виправлення ситуації внутрішньо переміщених осіб взагалі, для цілей цієї справи він вважає їх недостатніми та неефективними, наміри не були трансформовані в практичні заходи з виправлення ситуації, не допущення погіршення стану, зокрема відшкодування втрат, які понесли особи, котрі вимушені були залишити свою оселю, майно, забезпечення їх житлом та іншими соціальними благами, яких вони були позбавлені.

Таким чином, у вказаному рішенні Європейський суд, ухвалюючи рішення, вказав, що органи влади не лише не сприяли поверненню заявників, а й не забезпечили їх альтернативним житлом чи роботою. Мало того, допомогу, яку було одержано, на думку Суду, є недостатньою для прожиття, заявникам не було надано ніяких коштів, які могли б забезпечити достатній рівень життя чи активний процес повернення. Суд вважає, що основний обов`язок і відповідальність органів влади полягає у створенні умов та наданні відповідних засобів, які дали б заявникам змогу добровільно, безпечно і гідно повернутися у свої оселі чи місця традиційного проживання або за власним бажанням переселитися в інші райони країни (відповідно до принципів 18 і 28 «Керівних принципів ООН з проблеми внутрішньо переміщених осіб» (E/CN.4/1998/53/Add.2) від 11 лютого 1998 року).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, а саме, в частині стягнення з відповідачів 50 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу.

На підставі вище викладеного суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення майнової та моральної шкоди, спричиненої в результаті вчинення терористичних актів.

Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а позивачів відповідно до ст. 141 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір», звільнено від сплати судового збору, то відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 8, 41, 56 Конституції України, ст. ст. 22, 23, 319, 321, 1166, 1167 ЦК України, ст. ст. 2, 5, 7, 21, 86 КЦЗ України, ст. ст. 1, 3, 4, 19, 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.ст. 2, 10, 76-81, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення майнової та моральної шкоди, спричиненої в результаті вчинення терористичних актів - задовольнити частково.

Стягнути з Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 50 000(п`ятдесят тисяч) грн.

Стягнути у рівних частинах з Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України на користь держави судові витрати у розмірі 640 (шістсот сорок) грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому копія рішення суду не була вручена в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення складено 08.10.2020 року.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 .

Відповідач-1: Кабінет Міністрів України, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2, .

Відповідач-2: Державна казначейська служба України: м. Київ, вул. Бастіонна, 6, .

Суддя О.М.Соколов