Справа № 202/6444/17
Провадження № 2/202/135/2021
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
У Х В А Л А

17 грудня 2020 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська у складі головуючої судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Нечепуренко А.Ю., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Дженчако Т.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_2 , третя особа Управління патрульної поліції в місті Дніпрі Департаменту патрульної поліції, про відшкодування матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року Департамент патрульної поліції Національної поліції України звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Управління патрульної поліції в місті Дніпрі Департаменту патрульної поліції, відшкодування матеріальної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 проходив службу в Управлінні патрульної поліції в м. Дніпрі на посаді поліцейського роти № 4 батальйону № 1 з 21.01.2016 року по 24.04.2017 року. Згідно з розстановою сил та засобів 1 батальйону з 20-00 години 16.05.2016 року до 08-00 години 17.05.2016 року ОСОБА_2 проходив патрулювання на службовому автомобілі «Toyota Prius», державний номер НОМЕР_1 . 16.05.2016 року у м. Дніпрі на перехресті вулиці Василя Сухомлинського та вулиці Академіка Образцова відбулася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої був пошкоджений автомобіль «Toyota Prius», державний номер НОМЕР_1 , який належить позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 . ДТП сталася з вини відповідача, який знаходився за кермом даного автомобіля. Вина ОСОБА_2 у вчиненні ДТП підтверджується постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 01.07.2016 року про притягнення його до адміністративної відповідальності. Згідно з висновком експертного дослідження № 19/12.2-005 від 25.01.2017 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Toyota Prius», становить 142 384 грн. 53 коп.

За цих підстав позивач просив стягнути на його користь з відповідача матеріальну шкоду, спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 142384,53 грн. та судові витрати.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 1 грудня 2017 року позовні вимоги Департаменту патрульної поліції Національної поліції України були задоволені.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2018 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 1 грудня 2017 року за заявою відповідача про перегляд заочного рішення було скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2019 року провадження у цивільній справі за позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_2 , третя особа Управління патрульної поліції в місті Дніпрі Департаменту патрульної поліції, про відшкодування матеріальної шкоди було закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України.

Закриваючи провадження у справі, суд виходив з того, що вказаний спір не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, а має вирішуватися в порядку адміністративного судочинства, оскільки відповідач, перебуваючи на посаді, що відноситься до публічної служби, завдав шкоди державі в особі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, шляхом пошкодження майна, що належить останньому, в період здійснення ним установлених повноважень, пов`язаних із виконанням завдань і функцій державного органу.

На зазначену ухвалу Департаментом патрульної поліції Національної поліції України була подана апеляційна скарга.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2019 року про закриття провадження у справі за позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_2 , третя особа Управління патрульної поліції в місті Дніпрі Департаменту патрульної поліції, про відшкодування матеріальної шкоди скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Скасовуючи ухвалу суду про закриття провадження у цивільній справі, апеляційний суд виходив з того, що вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, завданої відповідачем майну позивача в результаті дорожньо-транспортної пригоди за своїм змістом, а також суб`єктним складом є цивільними, стосуються приватноправових відносин і згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства, а тому висновок суду першої інстанції про необхідність розгляду справи в порядку адміністративного судочинства є помилковим.

При цьому апеляційний суд відзначив, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 05.12.2018 року по справі №818/1688/16, на якій ґрунтується висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі, стосується інших фактичних обставин, коли обов`язок з відшкодування заподіяної органу державної влади шкоди безпосередньо зумовлений займаною відповідачем посадою, яка прямо передбачає наявність обов`язку особи щодо збереження переданого їй майна.

Крім того, апеляційний суд вважав, що в даному конкретному випадку перед судом не постає питання щодо правомірності чи неправомірності дій відповідача, вина якого у ДТП вже встановлена судом, та під час вирішення спору підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю, що виключає можливість розгляду цього спору в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2019 року справу було прийнято до провадження суддею Марченко Н.Ю.

Ухвалою суду від 5 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представником відповідача заявлено клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, посилаючись на те, що ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді, яка відноситься до публічної служби, завдав шкоди державі в особі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України шляхом пошкодження майна, що належить останньому, в період здійснення повноважень, пов`язаних із виконанням завдань і функцій державного органу. У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу зазначеної шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення з неї. В обґрунтування своїх доводів представник відповідача послалася на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 1 грудня 2020 року по справі № 760/619/20, від 5 грудня 2018 року по справі № 818/1688/16, від 12 грудня 2018 року по справі № 734/3102/16-ц, від 13 лютого 2019 року по справі № 636/93/14-ц.

Представник позивача - Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в судовому засіданні проти закриття провадження у справі заперечувала, вважала, що спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Суд, заслухавши учасників судового розгляду, приходить до наступного висновку:

Відповідно до статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом із тим, відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України.

За змістом положень частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади.

Положеннями статті 46 КАС України передбачено, що позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень.

Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Тобто, суб`єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об`єднань, юридичних осіб, які не є суб`єктами владних повноважень, виключно для превентивного судового контролю своєї ж діяльності та у випадках, визначених законом.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства справа з огляду лише на її суб`єктний склад.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Суд звертає увагу, що у даній справі роботодавець (Департамент патрульної поліції) звернувся до відповідача з позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок порушення правил дорожнього руху.

Отже, правовідносини між сторонами у справі, не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав свобод та інтересів особи від порушень із боку суб`єкта владних повноважень й не стосуються оскарження дій останнього, а виникли з деліктного зобов`язання - внаслідок заподіяння шкоди.

На переконання суду, в цій справі не підлягає доведенню оцінка правомірності дій особи поліцейського, тобто не підлягає вирішенню питання щодо правомірності прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби.

Предметом розгляду у цій справі є лише стягнення матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, тобто вирішення приватноправових відносин.

З огляду на зазначене, суд вважає, що за своїм суб`єктним складом, предметом спору, обраним позивачем способом захисту порушених прав та характером спірних правовідносин спір є приватноправовим і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Той факт, що майнову шкоду завдано позивачеві - суб`єкту владних повноважень під час проходження відповідачем служби, не змінює правової природи спірних відносин і не перетворює цей спір на публічно-правовий.

Як відзначив Верховний Суд у постанові від 18 листопада 2020 року по справі № 760/15085/18, співробітник поліції, який керує службовим транспортним засобом і вчиняє ДТП, навіть під час виконання ним його службових обов`язків, вчиняє цивільний делікт не під час здійснення адміністративно-владних повноважень, а допускаючи порушення принципу генерального делікту, тобто загальної заборони завдання шкоди особі.

Суд вважає, що у даній справі не можуть бути застосовані правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року по справі № 818/1688/16, від 12 грудня 2018 року по справі № 734/3102/16-ц, від 13 лютого 2019 року по справі № 636/93/14-ц, на які посилається представник відповідача в своєму клопотанні, оскільки правовідносини сторін у цих справах не є тотожними з правовідносинами, що розглядаються в дійсній справі, з огляду на предмет та підстави позову, так як стосувалися завдання шкоди державі особою в період здійснення нею установлених повноважень, пов`язаних із виконанням завдань і функцій державного органу, шляхом втрати ввіреного такій особі майна (допущення недостачі матеріальних цінностей). У таких справах предметом судового розгляду було не лише встановлення обсягу завданої шкоди (збитків), а й оцінка правомірності дій відповідача.

Разом із тим, предметом спору у даній справі є відшкодування шкоди, завданої відповідачем внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, вина в якій відповідача була встановлена постановою суду у справі про адміністративне правопорушення.

Крім того, суд бере до уваги, що у цій справі рішення про закриття провадження з тих підстав, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, вже приймалося судом і було скасоване судом апеляційної інстанції як незаконне.

Отже, підстав для висновку про те, що зазначена справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та закриття провадження у справі, в суду немає.

Враховуючи наведене, в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 259-260 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі відмовити.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Суддя Н.Ю. Марченко