Справа № 759/8096/18 Головуючий в суді І інстанції Ул`яновська О.В.
Провадження № 22ц-824/4175/2020 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Гановської А.М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Святошинському районі ГУ ДФС м. Києва, ГУ ДФС м. Києва, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Київська місцева прокуратура №8 про захист честі, гідності та ділової репутації,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недостовірними та такими, що завдають шкоди його честі, гідності та ділової репутації, відомості, що викладені у листі Старшого оперуповноваженого Державної податкової інспекції у Святошинському районі ГУ ДФС м. Києва ОСОБА_3, а саме, що: «гр. ОСОБА_1 поводив себе неадекватно як психічно не урівноважена особа», визнати недостовірними та такими, що завдають шкоди його честі, гідності та ділової репутації, відомості, що викладені у листі Старшого оперуповноваженого Державної податкової інспекції у Святошинському районі ГУ ДФС м. Києва ОСОБА_4., а саме: «не зважаючи на неадекватну поведінку гр. ОСОБА_1 в бік працівників податкової міліції», зобов`язати Державну податкову інспекцію у Святошинському районі Г`У ДФС м. Києва спростувати недостовірну інформацію, що була висловлена відносно позивача, шляхом подачі належним чином завіреного листа із спростуванням та вибаченнями позивачу на його адресу, а також стягнути за рахунок бюджетних асигнувань із Державної податкової інспекції у Святошинському районі ГУ ДФС м. Києва (Код) та ГУ ДФС м. Києва на його користь моральну шкоду по 1861, 50 грн. з кожного.

Позовні вимоги мотивує тим, що 03 березня 2015 року у м. Києві на вул. Сосніних, 3 офіс 534, податковими міліціонерами СУФР ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві був проведений обшук на підприємстві «Благодар» Всеукраїнської організації інвалідів «Союз організацій інвалідів України», через певний час після обшуку працівники ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві, а саме податковий міліціонер ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у листах, адресованих прокурору Київської місцевої прокуратури №8 ОСОБА_5., висловилися образливо щодо нього, вказаний зміст листів його спантеличив та викликав обурення, адже такий хід думок міліціонерів не відповідає дійсності, і така інформація завдала шкоди його честі, гідності і діловій репутації.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 05 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема вказує на те, що суд не встановив всіх фактичних обставин справи та не дослідив наявні в матеріалах справи докази, оскільки викладена працівниками ГУ ДФС інформація щодо нього не є оціночним судженням, а викладена у формі ствердження, суб`єктивна думка висловлена в брутальній, непристойній формі, що принижує його гідність, честь та ділову репутацію.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що поширені відомості, які позивач просить визнати такими, що не відповідають дійсності та принижують його честь, гідність і ділову репутацію, є оціночними судженнями, через що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставним і не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 березня 2015 у м. Києві на вул. Сосніних, 3 офіс 534, податковими міліціонерами СУФР ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві був проведений обшук на підприємстві «Благодар» Всеукраїнської організації інвалідів «Союз організацій інвалідів України», через певний час після обшуку працівники ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві, у листі Старшого оперуповноваженного Державної податкової інспекції у Святошинському районі ГУ ДФС м. Києва ОСОБА_3. була викладена інформація, зокрема що «гр. ОСОБА_1 поводив себе неадекватно як психічно не урівноважена особа», а у листі Старшого оперуповноваженного Державної податкової інспекції у Святошинському районі ГУ ДФС м. Києва ОСОБА_4 ., було викладено інформацію, а саме: «не зважаючи на неадекватну поведінку гр. ОСОБА_1 в бік працівників податкової міліції», і вказану інформацію позивач вважає такою, яка принижує його честь, гідність і ділову репутацію, а також такою, що завдала йому моральної шкоди.

Із висновку лінгвістичної (сематико-текстуальної) експертизи № 14798 вбачається, що у текстовому матеріалі документів «Пояснення» без дати від імені старшого оперуповноваженого ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_3. та «Пояснення» без дати від імені старшого оперуповноваженого ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_4. містяться висловлювання, форма та зміст яких не відповідає нормам службового спілкування, виходить за межі правил службового етикету та загалом порушує норми і правила поведінки суб`єктів державної службової діяльності, їх спілкування і взаємодії, а отже є образливими стосовно особи ОСОБА_1 , однак вказані висловлювання мають саркастично-іронічний характер, що не сприяє неупередженому та об`єктивному викладу певної правової позиції (а.с.98-105).

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

За змістом статей 94, 277 ЦК України, частини четвертої статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Відповідно до частин першої, другої статті 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Частиною першої статті 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

На підставі частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 29 листопада 2017 року у справі № 6-639цс17.

Верховний суд України у п. 18 Постанови Пленуму №1 від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997).

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд зазначає, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що інформація, яка викладена у поясненнях від імені старшого оперуповноваженого ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_3. та старшого оперуповноваженого ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_4., не є твердженнями, не містять фактичних даних, а є лише оцінкою дій, припущеннями, особистою думкою особи, що її висловлює, які не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності, тому на підставі частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» зазначені висловлювання є оціночними судженнями, які хоча і виходять за межі правил службового етикету, однак не можуть бути об`єктами спростування.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом неналежним чином досліджено висновок судово-лінгвістичної експертизи, яким підтверджено те, що інформація, яка міститься у поясненнях відповідачів, містять негативну інформацію та є образливими по відношенню до ОСОБА_1 , не спростовують обґрунтованих висновків суду про відсутність підстав для спростування такої інформації.

Інші доводи апеляційної скарги щодо неправильної оцінки судом характеру поширеної відповідачем інформації не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального права і вони були предметом дослідження суду із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства і, з якою, погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: