Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2020 р.

м. Київ

справа № 379/1542/19

провадження № 2/755/342/20

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Галагана В.І., за участю секретаря Проценко Н.А.,

учасники справи:

представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна,

УСТАНОВИВ:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» (далі - ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп») звернулось до суду з позовом, відповідно до якого просить: визнати недійсним Договір про поділ житлового будинку, що є спільною власністю, з одночасним даруванням частини житлового будинку співвласником (змішаний договір) № 841, посвідчений 25.03.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л.; визнати недійсним Договір дарування земельної ділянки № 844, посвідчений 25.03.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л.; визнати недійсним Договір дарування № 1469, посвідчений 28.04.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л.; визнати недійсним Договір дарування № 1466, посвідчений 28.04.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що 19.01.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № R9В, згідно умов якого Банк надав позичальнику кредит на суму 517 600,00 грн. для придбання автомобіля «Тойота Ленд Крузер». На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № R9В від 19.01.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 було укладено Договір застави № R9В транспортного засобу «Тойота Ленд Крузер», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить заставодавцеві на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 19.01.212 року. На момент укладення Кредитного договору № R9В від 19.01.2012 року ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , яка дала згоду на укладення та підписання своїм чоловіком Кредитного договору та Договору застави. Проте, у зв`язку із порушенням ОСОБА_2 виконання зобов`язань за кредитним договором, за наслідками звернення із заявою ПАТ «ВТБ Банк» приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голій Л.І. було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет Договору застави транспортного засобу, загальний розмір вимог - 422 869,04 грн. у строк з 04.03.2013 року по 22.09.2015 року. 19.11.2015 року старшим державним виконавцем Дніпровського РВ ДВС м. Києва Федоріною А.М. було винесено постанову про арешт всього майна боржника ОСОБА_2 . У подальшому рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.07.2016 року у справі № 755/10242/16 з відповідача ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» було стягнуто кредитну заборгованість у розмірі 670 826,92 грн. 22.01.2018 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» було укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 220118нв, відповідно до якого ПАТ «ВТБ Банк» відступило позивачу права вимоги за Кредитним договором. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.03.2019 року, яку залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 29.05.2019 року, у справі № 755/10242/16 замінено стягувача ПАТ «ВТБ Банк» на його правонаступника ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп». Крім того, відносно відповідача ОСОБА_2 наявні рішення суду про стягнення з нього заборгованості на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором № 014/2554/82/56749 від 15.06.2007 року та за кредитним договором № 014/2554/74/43655 від 21.08.2006 року на загальну суму 59 969,13 доларів США. Таким чином, позивач вважає, що правочини з дарування нерухомого майна ОСОБА_2 на користь його дружини ОСОБА_1 є недійсними та такими, що порушують законні права кредиторів, оскільки дії відповідачів під час укладення цих договорів спрямовані не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування, а на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення у рахунок виконання рішень суду про стягнення з відповідача ОСОБА_2 грошових коштів за кредитним договорами, що, на думку позивача, є підставою для визнання договорів дарування недійсними.

20.01.2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Людмила Леонідівна, про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна, постановлено провести розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження та за клопотанням представника позивача витребувано додаткові докази. (а.с. 159-162)

20.01.2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва за клопотанням представника позивача у порядку забезпечення позову постановлено заборонити вчинення будь-яких дій щодо відчуження майна, та накласти арешт на наступне нерухоме майно: Житловий будинок, реєстраційний номер - 4, загальна площа 89,5, житлова площа 42 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ; Земельна ділянка, реєстраційний номер - 44, кадастровий номер: :01:003:0050, площа - 0,25 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 ; Однокімнатна квартира, реєстраційний номер - 00, загальна площа 36,4 кв.м., житлова площа 19,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 ; Однокімнатна квартира, реєстраційний номер - 00, загальна площа 31,3 кв.м., житлова площа 13,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 . (а.с. 163-165)

27.01.2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», змінено порядок розгляду справи на загальне позовне провадження та справу призначено до розгляду у підготовчому засіданні.

03.03.2020 року протокольною ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва постановлено виключити зі складу учасників справи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. у зв`язку із смертю останньої.

03.03.2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва підготовче засідання закрито, та справу призначено до розгляду в судовому засіданні по суті позову.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомив, надав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав, просив провести розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні проти позову заперечила в повному обсязі з підстав, що містить письмовий відзив на позовну заяву, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо звернення з даним позовом до суду. (Том 2 а.с. 2-10)

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечив в повному обсязі з підстав, що містить зміст письмового відзиву на позовну заяву, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо звернення з даним позовом до суду. (Том 1 а.с. 209-214)

Представник третьої особи АТ «Райффайзен Банк Аваль» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомив, правом подачі письмових пояснень по суті позову не скористався.

Вислухавши заперечення відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приймаючи до уваги письмові заяви сторін щодо предмета спору, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Судом встановлено, що 01.09.1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, що підтверджено свідоцтвом про одруження, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського району м. Києва від 01.09.1998 року, актовий запис № 986. (Том 1 а.с. 19)

19.01.2012 року між ОСОБА_2 та ПАТ «ВТБ Банк» укладено кредитний договір № R9В, згідно умов якого Банк надав позичальнику кредит на суму 517 600,00 грн. для придбання автомобіля «Тойота Ленд Крузер». На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № R9В від 19.01.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 було укладено Договір застави № R9В транспортного засобу «Тойота Ленд Крузер», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить заставодавцеві на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 19.01.2012 року. На момент укладення Кредитного договору № R9В від 19.01.2012 року ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , яка дала нотаріально посвідчену згоду на укладення та підписання своїм чоловіком Кредитного договору та Договору застави. (Том 1 а.с. 20-23, 24)

На момент укладення Кредитного договору у власності боржника ОСОБА_2 перебувала квартира АДРЕСА_4 , що була обтяжена за Договором іпотеки від 21.08.2006 року, укладеним між ОСОБА_2 та АТ «Райффайзен Банк Аваль» (а.с. 21, 31); будинок АДРЕСА_1 площею 104,0 кв.м. та земельна ділянка площею 0,25 га за адресою: Київська область, Таращанський район Київської області. (а.с. 21, 27-28)

19.11.2015 року старшим державним виконавцем Дніпровського РВ ДВС м. Києва Федоріною А.М. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису № 1033 від 0510.2015 року про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення ОСОБА_2 заборгованості в сумі 422 896,04 грн. та винесено постанову про арешт всього майна боржника ОСОБА_2 (Том 1 а.с. 36-37, 38-39)

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08.06.2015 року у справі № 755/9371/15 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/2554/82/56749 від 15.06.2007 року у загальному розмірі 31 055,58 доларів США. (Том 1 а.с. 199-201)

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.07.2015 року у справі № 755/9327/15 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за договором кредиту № 014/2554/74/43655 від 21.08.2006 року у розмірі 28 913,55 доларів США. (а.с. 202-203)

25.03.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір про поділ житлового будинку, що є спільною сумісною власністю, з одночасним даруванням частини житлового будинку співвласником (змішаний договір), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., зареєстрований в реєстрі за № 841, відповідно до якого сторони домовились про поділ належного їм на праві спільної сумісної власності житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . За цим Договором сторони вважають, що їхні частки у праві спільної власності на вказаний житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами є рівними, тобто по Ѕ частці у кожного. (Том 1 а.с. 186-187)

Відповідно до п. 4, 5 Договору, ОСОБА_2 у відповідності до ст. 64 Сімейного кодексу України, безоплатно передав у дар ОСОБА_1 Ѕ частку житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок з відповідними господарськими будівлями і спорудами, який з урахуванням п.п. 1, 2, 4 за цим договором вцілому переходить у власність ОСОБА_1 . Вказаний житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами знаходиться на земельній ділянці, площею 0,2500 га, кадастровий №:01:003:0050.

25.03.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., зареєстрований в реєстрі за № 844, відповідно до умов якого ОСОБА_2 безоплатно передав у дар ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий №:01:003:0050, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала дарувальнику на підставі Державного акта на право власності серія ЯИ № 432471, виданого Степківською сільською радою 11 червня 2009 року, на підставі рішення сесії Степківської сільської ради 15.01.2009 року № 525. (Том 1 а.с. 192)

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.08.2016 року у справі № 755/10242/16 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором № R9В від 19.01.2012 року в сумі 670 826,92 грн. (Том 1 а.с. 204-205)

28.02.2018 року старшим державним виконавцем Дніпровського РВ ДВС м. Києва Федоріною А.М. було винесено постанову про повернення стягувачу виконавчого документа Дніпровського районного суду м. Києва № 755/10242/16 на підставі п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із відсутністю у боржника на праві власності рухомого та нерухомого майна для виконання рішення суду. (Том 1 а.с. 58-59)

14.03.2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва, яку залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 29.05.2019 року, у справі № 755/10242/16 замінено сторону виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа по цивільній справі № 755/10242/16, а саме, стягувача з ПАТ «ВТБ Банк» на ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп». (Том 1 а.с. 51-53; 54-57, 206-207)

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно правового висновку Великої палати Верховного Суду у Постанові від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16 (а.с. 60-65), для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від цих висновків.

Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 Цивільного кодексу України ).

Відповідно до частини другої статті 719 Цивільного кодексу України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 Цивільного кодексу України).

Під час розгляду справи Верховний Суд у Постанові від 24.07.2019 року у справі № 405/1820/17 (а.с. 66-70) врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Водночас, за висновками Верховного Суду у Постанові від 24.07.2019 року у справі № 405/1820/17, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.

Верховним Судом враховано, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже виникло право вимоги до поручителя основного боржника у зв`язку з його неплатоспроможністю.

З огляду на вищевикладене, з урахуванням положення ч. 1 ст. 417 ЦПК України, суд приймає до уваги правові висновки, що містять Постанова великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16 та Постанова Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі № 405/1820/17, що мають преюдиційне значення в розрізі даного спору.

Як убачається з матеріалів справи, позивач ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» просить суд визнати недійсними: Договір про поділ житлового будинку, що є спільною власністю, з одночасним даруванням частини житлового будинку співвласником (змішаний договір) № 841, посвідчений 25.03.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л.; Договір дарування земельної ділянки № 844, посвідчений 25.03.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л.; Договір дарування № 1469, посвідчений 28.04.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л.; Договір дарування № 1466, посвідчений 28.04.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л, оскільки дії відповідачів під час укладення цих договорів спрямовані не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування, а на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення у рахунок виконання рішень суду про стягнення з відповідача ОСОБА_2 грошових коштів за кредитним договором.

Відповідно до статті 217 Цивільного кодексу України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Не призводить недійсність окремої частини правочину до недійсності інших його частин. Тому законодавець не встановлює недійсності правочину через недійсність окремої його частини, але лише за умови, якщо є підстави вважати, що правочин міг би бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги письмові заяви та пояснення сторін спірних правовідносин щодо суті спору, керуючись законодавством, діючим станом на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним:

- Договору дарування земельної ділянки від 25.03.2016 року, укладений між подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., зареєстрований в реєстрі за № 844, за умовами якого ОСОБА_2 передав у дар ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий №:01:003:0050, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала дарувальнику на підставі Державного акта на право власності серія ЯИ № 432471, виданого Степківською сільською радою 11 червня 2009 року, на підставі рішення сесії Степківської сільської ради 15.01.2009 року № 525;

- а також суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними пунктів з 4-го по 12-й включно (в частині дарування) Договору про поділ житлового будинку, що є спільною сумісною власністю, з одночасним даруванням частини житлового будинку співвласником (змішаний договір), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., зареєстрований в реєстрі за № 841, відповідно до умов якого сторони, будучи подружжям, домовились про поділ у рівних частках по Ѕ кожному належного їм на праві спільної сумісної власності житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , з одночасною передачею ОСОБА_2 безоплатно у дар своїй дружині ОСОБА_1 належної йому Ѕ частки зазначеного житлового будинку із відповідними господарськими будівлями та спорудами, тобто за умовами цього Договору зазначений будинок вцілому переходить у власність дружині ОСОБА_1 .

Суд дійшов висновків про недійсність вказаних Договорів вцілому та в частині відповідно, оскільки укладення відповідачем ОСОБА_2 вказаних Договорів дарування нерухомого майна із своїм родичем (дружиною) відбулось з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаними кредитними зобов`язаннями, зокрема, перед позивачем ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» за Кредитним договором № R9В від 19.01.2012 року, та досліджувані Договори укладено ОСОБА_2 за наявності рішення суду, що набрало законної сили, про стягнення з ОСОБА_2 кредитної заборгованості за кредитними зобов`язаннями перед АТ «Райффайзен Банк Аваль», доказів виконання яких не надано суду під час розгляду справи. Нерухоме майно, що є об`єктами спірних Договорів відчужене на підставі безвідплатного договору дарування на користь близького родича - дружини ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 продовжує користуватись цим майном, та після відчуження спірного майна у відповідача ОСОБА_1 відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Таким чином, досліджувані Договори є фіктивними правочинами, які характеризуються тим, що сторони вчинили такі правочини лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тому суд вважає, що така протизаконна ціль, як укладення відповідачем ОСОБА_2 договорів дарування майна зі своїм родичем, відповідачем ОСОБА_1 , з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення кредитного боргу, свідчить, що їх правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочинами (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому ці правочини є фіктивними і визнаються судом недійсними, - що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у Постанові від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16.

Разом з тим, суд визнає безпідставним твердження сторони відповідачів про пропуск позивачем строку позовної давності в розрізі даного спору, - оскільки судом встановлено, що позивач ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» набув права вимоги до боржника/відповідача ОСОБА_2 за Договором про відступлення права вимоги № 220118нв від 22.01.2018 року - 22.01.2018 року, ухвала про заміну сторони стягувача на ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» за зобов'язаннями боржника/відповідача ОСОБА_2 була постановлена 14.03.2019 року (Том 1 а.с. 206-207), а з даним позовом до суду позивач звернувся 15.11.2019 року (Том 1 а.с. 88), тобто позивачем не пропущено строк позовної давності звернення з даним позовом до суду.

В частині визнання недійсними Договору дарування № 1469, посвідченого 28.04.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., та Договору дарування № 1466, посвідченого 28.04.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л, які укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 щодо нерухомого майна: квартири АДРЕСА_5 та квартири АДРЕСА_6 (а.с. 188-189, 190-191), суд дійшов висновку про відсутність правових підстав у задоволенні позову в цій частині вимог, - оскільки вказані Договори дарування укладено не відповідачем ОСОБА_2 , який є боржником за кредитними зобов`язаннями перед позивачем, а третьою особою, яка, зокрема, не являється зобов`язальною стороною за зобов`язаннями ОСОБА_2 , та позивачем не надано жодних доказів фіктивності цих правочинів, помилково вважаючи їх укладеними саме відповідачем ОСОБА_2 на користь його дружини ОСОБА_1 .

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна, підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до частини 9, 10 ст. 158 Цивільного процесуального кодексу України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Таким чином, ухваливши рішення про відмову у задоволенні позову в частині вимог, суд вирішує питання про скасування заходів забезпечення позову, вжиті ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20.01.2020 року шляхом заборони вчинення будь-яких дій щодо відчуження майна, та накладення арешту на наступне нерухоме майно: однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 , однокімнатну квартиру АДРЕСА_6 та Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_1 , - скасувавши таку заборону.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20.01.2020 року шляхом заборони вчинення будь-яких дій щодо відчуження майна, та накладення арешту на наступне нерухоме майно: на Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку кадастровий номер: :01:003:0050, площа - 0,25 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_2 , продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням суду законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на часткове задоволення позову в частині двох вимог немайнового характеру з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 842,00 грн., тобто по 1 921,00 грн. з кожного.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 3, 6, 11, 13, 202, 203, 215, 217, 234, 717-719, 722 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 158, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна, - задовольнити частково.

Визнати недійсним Договір дарування земельної ділянки від 25.03.2016 року, укладений між подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., зареєстрований в реєстрі за № 844.

Визнати недійсними пункти з 4-го по 12-й включно (в частині дарування) Договору про поділ житлового будинку, що є спільною сумісною власністю, з одночасним даруванням частини житлового будинку співвласником (змішаний договір) від 25.03.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., зареєстрований в реєстрі за № 841.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» (Код ДРПОУ 40326297, м. Київ, вул. Звіринецька, б. 63) судовий збір у розмірі 1 921,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_8 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» (Код ДРПОУ 40326297, м. Київ, вул. Звіринецька, б. 63) судовий збір у розмірі 1 921,00 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20.01.2020 року, скасувавши заборону вчинення будь-яких дій щодо відчуження майна, та скасувавши арешт на наступне нерухоме майно: однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 , однокімнатну квартиру АДРЕСА_6 , та на Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_1 .

В іншій частині заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням суду законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 16 березня 2020 року.

Суддя: В.І. Галаган