Постанова

Іменем України

26 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 335/2109/18

провадження № 61-14364св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_1 , Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2019 року у складі судді Соляник А. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 19 червня 2019 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Гончар М. С., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого

є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що між банком та ОСОБА_1 укладений договір від 12 лютого 2015 року б/н, відповідно до якого, він отримав кредит у розмірі 300,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом. Анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом ОСОБА_1 у анкеті-заяві.

ОСОБА_1 належним чином умови кредитного договору не виконував

у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка станом на 21 січня

2018 року становить 36 397,62 грн складається із: 9 610,14 грн - основна заборгованість, 2 339,89 грн -заборгованість за процентами за користування кредитом, 22 238,18 грн - пеня, штрафи, передбачені пунктом 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, 500,00 грн - штраф (фіксована частина) та 1 709,41 грн - штраф (процентна складова).

Ураховуючи зазначене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути

з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість у загальному розмірі

36 397,62 грн.

У травні 2018 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання договору про надання банківських послуг за платіжною карткою № НОМЕР_1 неукладеним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що звернення до банку із заявою викликано бажанням оформити платіжну картку. Зазначає, що договорів про отримання кредитної картки він з банком не укладав, кредитних коштів не отримував.

Вважав, що договір банківських послуг за платіжною карткою

№ НОМЕР_1 є неукладеним, оскільки сторони в належній формі

не досягли згоди щодо його істотних умов. Крім того, на підставі вимог

ЦК України кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. ПАТ КБ «ПриватБанк» усупереч вимогам законів України «Про захист прав споживачів» та «Про банки та банківську діяльність» не надав йому інформації про умови кредитування. Надання йому кредитних коштів у розмірі 8 000,00 грн не підтверджено первинними бухгалтерськими документами. Жодних заяв щодо наданих у справі Умов та Правил банківських послуг та Тарифів банку він не підписував.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 просив суд визнати договір про надання банківських послуг за платіжною карткою № НОМЕР_1 неукладеним.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2018 року прийнято до розгляду зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання договору про надання банківських послуг за платіжною карткою № НОМЕР_1 неукладеним та об`єднано в одне провадження із первісним позовом

ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2019 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість

у розмірі 36 397,62 грн за кредитним договором від 12 лютого

2015 року б/н.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати

у розмірі 1 762,00 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання договору про надання банківських послуг за платіжною карткою № НОМЕР_1 неукладеним відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 належним чином умови кредитного договору не виконував, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь ПАТ КБ «ПриватБанк».

Оскільки заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між ОСОБА_1 та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом ОСОБА_1 в анкеті-заяві, а отже, договір укладено відповідно до вимог закону, тому зустрічні позовні вимоги про визнання договору про надання банківських послуг за платіжною карткою № НОМЕР_1 неукладеним, необґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 19 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня

2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, оскільки останній належним чином умов кредитного договору не виконував,

у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку.

Також правильним є висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк».

Судові рішення в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання договору про надання банківських послуг за платіжною карткою № НОМЕР_1 неукладеним не оскаржуються, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України

у касаційному порядку не переглядаються.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду від 06 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У серпні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 лютого 2020 року вказану справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовані норми матеріального права. А саме не враховано, що скаржник підписав у банку лише анкету-заяву, за умовами якої він виявив бажання оформити на своє ім`я банківську картку. Інших документів банк скаржнику не надав, так само, як і не надавались для ознайомлення Умов та Правил банківського обслуговування і Тарифи банку.

Вказує на неможливість застосування до спірних правовідносин Умов та Правил банківського обслуговування за умови, що клієнт банку їх не підписував. Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду України у справах № 6-240цс14, № 6-1926цс15, № 6-16цс15, № 6-757цс15,

№ 6-698цс15, № 6-2320цс16, які є обов`язковими для виконання судами в силу вимог статті 263 ЦПК України.

Крім того, посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду

від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження 14-131цс19),

у якій суд розглядав аналогічну судову справу та дійшов до протилежних висновків ніж суди попередніх інстанцій у цій справі.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» до подав Верховного Суду відзив

на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи

12 лютого 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір б/н шляхом заповнення відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно з яким ОСОБА_1 отримав кредитну картку «Універсальна» VIZA GOLD№ НОМЕР_1 зі строком дії до 05/18, якою користувався як картою для виплат.

Відповідно до вказаної анкети-заяви ОСОБА_1 поставив підпис у графі про згоду з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, а також, що дана заява разом із Умовами та Тарифами складають договір про надання банківських послуг. Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердив, що він ознайомився із договором про надання банківських послуг і погоджується з його умовами (а.с. 7 т. 1).

Згідно з розрахунком заборгованості ОСОБА_1 та виписки із його карткового рахунку за період з 01 лютого 2015 року по 19 червня 2018 року, 22 червня 2016 року йому було надано кредитні кошти в розмірі 7 994,90 грн. (а.с. 6, 81-84 т. 1).

Відповідно до розрахунку, наданого ПАТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку

з порушенням ОСОБА_1 зобов`язань за вказаним договором, його заборгованість перед банком станом на 21 січня 2018 року становить

36 397,62 грн та складається із: 9 610,14 грн - основна заборгованість за кредитом, 2 339,89 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 22 238,18 грн - пеня, а також штрафи, передбачені пунктом 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, 500,00 грн - штраф (фіксована частина) та 1 709,41 грн - штраф (процентна складова).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах,

у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов

та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у згаданому випадку -

АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника від 12 лютого 2015 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, зокрема, крім основної заборгованості за кредитом (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками - поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг

з Умов та Правил надання банківських послуг розумів ОСОБА_1 та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов

і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови, що розміщені на офіційному сайті позивача, (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» з часу виникнення спірних правовідносин

(12 лютого 2015 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (березні 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг

з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Вказане не враховано судами першої та апеляційної інстанцій під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення

з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 2 339,89 грн заборгованості за процентами за користування кредитом, 22 238,18 грн - пеня, штрафи: 500,00 грн - фіксована частина, 1 709,41 грн - процентна складовазаборгованості за процентами за користування кредитом, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права. Зазначені

вимоги позову не можуть бути задоволені у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача щодо їх

сплати позивачу у анкеті-заяві від 12 лютого 2015 року, оскільки витяг

з Умов та Правил, який викладений на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/</span>, не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

З наведених підстав, Верховний Суд приймає доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови

та Правила є складовою кредитного договору і що саме ці умови

ОСОБА_1 мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себезобов'язання зі сплати винагороди та неустойки

в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження

№ 14-131цс19.

За таких обставин оскаржувані судові рішення з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, необхідно скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 2 339,89 грн заборгованості за процентами за користування кредитом, 22 238,18 грн - пені та штрафів: 500,00 грн - фіксована частина, 1 709,41 грн - процентна складова, відмовивши АТ КБ «ПриватБанк»

у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Водночас, вирішуючи справу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 суми неповернутого кредиту у розмірі 9 610,14 грн.

Судом встановлено, що відповідно до наданого АТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості та виписки за рахунком ОСОБА_1 , останній здійснював як використання кредитних коштів після 22 червня 2016 року, так і погашення кредиту, що підтверджує фактичне виконання умов кредитного договору.

Ураховуючи зазначене, також правильним є висновок судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, про визнання договору про надання банківських послуг неукладеним.

Отже, колегія суддів відповідно до статті 410 ЦПК України вважає за необхідне рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині стягнення

з ОСОБА_1 9 610,14 грн непогашеної основної заборгованості та

в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання договору про надання банківських послуг неукладеним залишити без змін.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 19 червня

2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 12 лютого 2015 року б/н, а саме: 2 339,89 грн - заборгованості за процентами за користування кредитом, 22 238,18 грн - пеня, штрафи: 500,00 грн - фіксована частина, 1 709,41 грн - процентна складоваза користування кредитом та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові.

У решті рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя

від 23 січня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду

від 19 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк