Номер провадження: 22-ц/813/1173/20
Головуючий у першій інстанції Плавич І.В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 17 квітня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Різой Наталія Вікторівна, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

08 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що у період з 15.10.1988 року до 01.07.2008 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , під час перебування у якому подружжям було набуто у власність 5/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 була досягнута усна домовленість щодо поділу спільного майна подружжя, однак документально розподіл майна оформлений не був. Після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Різой Н.В. були надані заяви позивача ОСОБА_1 , доньки померлого ОСОБА_4 та батька померлого ОСОБА_2 , а також дружини від 2-го шлюбу ОСОБА_3 щодо прийняття спадщини, відкритої після смерті ОСОБА_3 . Звернувшись до нотаріуса щодо видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частки спадкового спільного сумісного майна подружжя, позивачу було відмовлено у видачі даного документа, оскільки на момент смерті ОСОБА_3 позивач не перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі, у зв`язку з чим вона звернулась до суду з вимогами про визнання зазначеного майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на це майно.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не було враховано обставини справи, вимоги цивільного та сімейного законодавства, спільне проживання протягом 20 років позивача з померлим чоловіком та визнання позову відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Також звертає увагу на те, що суд відмовив у задоволенні позову посилаючись на те, що ОСОБА_1 могла укласти договір із відповідачем про поділ майна, однак за його життя цього не зробила, та відмовив у задоволенні позову також і на підставі пропуску строку позовної давності, однак пропуск строку позовної давності це є окремою підставою для відмови у задоволенні позову. Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції в порушенні вимог діючого законодавства, посилається на відзив на позов, який не був надісланий жодному із учасників процесу та у матеріалах справи станом на 22.03.2018 року ані відзиву, ані заяви про застосування строків позовної давності не містилось. Крім того апелянт стверджує, що посилання на те, що під час розгляду справи відповідач ОСОБА_3 надавала будь-які пояснення по справі, не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_3 була відсутня на судових засіданнях. Крім того ОСОБА_1 стверджує, що її представниками було надано всі необхідні докази по справі.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позов необхідно задовольнити повністю з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, послався на наступні обставини.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого Відділом РАЦС Київського РВК міста Одеси 15 жовтня 1988 року, 15 жовтня 1988 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 уклали шлюб, після реєстрації шлюбу подружжю присвоєно прізвище « ОСОБА_7 ».

Як вбачається з свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Відділом РАЦС Київського РВК міста Одеси 18 травня 1989 року, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_8 , батьками вказані ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Згідно паспортного документу серії НОМЕР_3 , виданого Малиновським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , змінила прізвище на « ОСОБА_9 ».

Відповідно до договору купівлі-продажу №2-5547 від 19 травня 1992 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої Одеської державної нотаріальної контори Рибак С.О., ОСОБА_3 купив 5/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Як зазначено у позовній заяві, 04 січня 1996 року позивачем та ОСОБА_3 було придбано квартиру АДРЕСА_3 . Так, стороною надано до суду першої інстанції копію договору купівлі-продажу вказаного майна, проте, повністю розпізнати текст документу неможливо та можна вважати його неналежним доказом.

Стороною позивача у викладених позовних вимогах зазначено, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 між колишніми чоловіком та дружиною була досягнута усна домовленість, відповідно до якої позивачу залишається квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , а ОСОБА_3 - квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Однак, на думку суду першої інстанції, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження вказаної домовленості між колишнім подружжям.

Згідно ст. 182 ч.ч. 1, 2 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Також, як наведено у ст. 64 ч.ч. 1, 2 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки.

Крім того, згідно із ст. 372 ч.ч. 1,4 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Дана норма має імперативний характер, тобто недотримання правила нотаріального посвідчення договору про поділ майна є підставою того, що такий договір можна вважати нікчемним.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 , виданого 01 липня 2008 року Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції міста Одеси, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано 01 липня 2008 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбу зроблено актовий запис №215.

Відповідно до ст.ст. 68, 69 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, нотаріально посвідченого договору про поділ майна після розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , укладено не було.

Згідно листа №219/02-14 від 27 листопада 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, оскільки на момент смерті ОСОБА_3 позивач не перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі.

Дійсно, відповідно до ст. 71 абз.1 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення ОСОБА_1 до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано 01 липня 2018 року.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 , виданого Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 28 жовтня 2016 року, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 уклали шлюб, про що складено відповідний актовий запис №2264 від 28 жовтня 2016 року, подружжю присвоєно прізвище « ОСОБА_7 ».

У судовому засіданні у суді першої інстанції відповідач ОСОБА_10 підтвердила те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 та проживала однією сім`єю з ним, незважаючи на невиліковну хворобу чоловіка, що призвела до смерті ОСОБА_10 , а саме неходжкінську дрібноклітинну дифузну лімфому, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № НОМЕР_6 від 01 червня 2017 року.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_7 , видане Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 01 червня 2017 року.

Також, судом першої інстанції встановлено, що на момент смерті ОСОБА_10 відповідач ОСОБА_10 перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі.

З огляду на матеріали цивільної справи, суд вважав, що стороною позивача не надано жодного доказу на підтвердження факту проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства ОСОБА_10 з позивачем ОСОБА_1 .

Стороною відповідача було надано до суду відзив на позовну заяву, у якому особа просила суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову на цій підставі.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Так, згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Крім того, згідно ст. 72 ч. 2. СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. З огляду на матеріали справи, стороною позивача не наведено поважних причин пропуску строку позовної давності.

Так, відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем пропущений строк позовної давності, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження поважності пропущення строку позовної давності, суд першої інстанції не може погодитись із обґрунтованістю вимог сторони позивача та вважає доцільним відмовити у задоволенні позовних вимог.

Однак колегія суддів повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції не може з огляду на наступне.

З висновків суду першої інстанції вбачається, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з двох підстав: 1) за необґрунтованістю позовних вимог і 2) за пропуском позовної давності.

Вказаний висновок суду є недопустимим.

Так, відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої

дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК) (1618-15). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд на вказану Постанову уваги не звернув та відмовив у задоволенні позову і за пропуску строку позовної давності, і за недоведеністю позову.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Крім того, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18).

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) (2947-14) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або

міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Колегія суддів вважає, що у конкретно даній справі, позивач ОСОБА_1 дізналася про своє порушене право щодо спільного майна подружжя з моменту смерті колишнього подружжя - ОСОБА_10 , та подачі заяв про спадкування його майна спадкоємцями, які не враховували та не визнавали право позивача на Ѕ частину спільного майна.

В п. 19 та 23 вказаної вище Постанови зазначено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час

шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК (435-15).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14), ч.3 ст.368 ЦК) (435-15), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути

будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

У справі вбачається, що розпорядження спірним майном після розірвання шлюбу здійснювалося колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, так як позивач ОСОБА_1 продовжувала проживати після розірвання шлюбу у спільній квартирі яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а колишній чоловік став проживати в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2

Статтею АДРЕСА_5 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За життя ОСОБА_10 між колишнім подружжям жодного спору щодо користуванням спільним майном не виникало. ОСОБА_10 жодним чином не оспорював режим спільноного сумісного майна на спірні об`єкти нерухомості.

Як регламентує ст. 355 ч.ч. 1,2 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 368 ч. 3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вказане наведено також у ст. 60 ч.ч.1,2 СК України, в якій зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Посилання суду першої інстнації на те, що позивач не надала доказів спільного проживання та ведення спільного господарства, спростовується обставинами справи, з яких вбачається, що сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі близько 20 років, за час шлюбу у них народилась донька, яку вони спільно виховували, майно було придбане в період шлюбу, яким вони користувалися спільно як під час шлюбу, так і після його розірвання. Жодного позову щодо спірного майна ні позивач, ні померлий не подавали. Вказані обставини підтверджують відповідачі у справі ОСОБА_2 - батько померлого, та ОСОБА_4 - донька померлого.

Що стосується заперечень другої дружини померлого - ОСОБА_3 , то судова колегія не може прийняти їх до уваги, так як ніякого відношення до спільного майна подружжя вона не має, а має право тільки на отримання спадщини після померлого чоловіка, яка належала йому на день смерті.

У постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі №755/4757/16-ц також зазначається щодо презумпції права спільної сумісної власності подружжя, зважаючи на те, що спірна квартира придбана за час перебування в шлюбі. При цьому ВС зазначив, що у ст.60 СК закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК. У ч.1 ст. 70 СК встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах ВС від 06.02.2018р. у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018р. у справі №404/1515/16-ц.

Судова колегія встановила, що спірна квартира набута ОСОБА_1 за час шлюбу з ОСОБА_10 .

При цьому відсутність судового рішення про визнання спірних квартир особистою приватною власністю ОСОБА_10 підтверджує відсутність підстав вважати, що таке майно належить виключно померлому, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, відсутні, ОСОБА_10 їх також не надала на підтвердження своїх заперечень.

У ст. 68 СК закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК, як вже було зазначено вище..

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміни правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Таку ж правову позицію виклала також і Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, де заначила наступне.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Суди встановили, що спірна квартира набута відповідачем за час шлюбу з позивачкою. Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю одного з подружжя підтверджує, що у судів попередніх інстанцій відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Спір про поділ майна, не вирішено.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Щодо посилання суду першої інстанції та відповідача ОСОБА_10 про неналежність (у зв`язку з нечитабельним текстом) письмового доказу - договору купівлі - продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , то колегія суддів звертає свою увагу на наступне.

Наявність вказаної спірної квартири, яка зареєстрована за померлим ОСОБА_10 , не заперечується жодною стороною. Вказане майно входить до спадкового майна.

При залишенні позову без руху суд першої інстанції не зазначив що до позову подана не читабельна копія договору купівлі-продажу (т.1, а.с. 24) а зазначив тільки про ціну позову, про звільнення від доказування та про сплату судового збору.

Позивач усунула вказані недоліки (т. 1, а.с. 31), та суд першої інстанції з ними погодившись, відкрив провадження по справі без будь-яких зауважень.

При розгляді справи, суд першої інстанції мав можливість витребувати читабельну копію договору у сторін, у яких вона може знаходитись, або зобов`язати позивача надати таку копію, що ним не було зроблено. На стадії апеляційного провадження читабельна копія була надана суду, однак, вказана копія не може вважатися новим доказом, як на те наполягала відповідач ОСОБА_10 та її представник.

При таких обставинах колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильним застосуванням судом норм матеріального права. По справі слід ухвалити нове рішення по суті спору, задовольнивші позовні вимоги у повному обсязі.

На підставі ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 17 квітня 2018 року скасувати.

Постановити по справі нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_10 5/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_6 .

Поділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_10 .

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину 5/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_6 .

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко