Провадження № 2/638/2106/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 року Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

Головуючого: судді Шишкіна О.В.,

за участі секретарів Котяш Н.В., Скрипаченко В.Р., Голуб Ю.О.,

Кириллової К.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

за участю представника позивача ОСОБА_2 ,

представників відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання договору удаваним, -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати удаваним договір дарування від 05 листопада 1990 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , посвідчений державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Корабльовою І.В. за № 3-3722, визнати його договором купівлі - продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05.11.1990 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір щодо передачі у власність об`єкту жилової нерухомості, згідно якого ОСОБА_6 передала у власність ОСОБА_5 двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . На час укладення вказаного договору відповідач перебував з нею у шлюбі, вона займалася вихованням малолітніх дітей, власного житла вони не мали, змушені були збирати спільні сімейні кошти, після отримання необхідної суми відповідач самостійно займався оформленням права власності на спірне нерухоме майно. Цілковито довіряючи відповідачу, вона не цікавилась юридичними тонкощами оформлення спільного майна подружжя. На теперішній час шлюб з відповідачем розірвано, у 2015 році стало питання про розподіл спільного майна подружжя, у зв`язку з чим вона дізналася про оформлення факту купівлі спірної квартири шляхом укладення договору дарування. Вважає спірний правочин удаваним, оскільки укладений з метою приховання укладеного договору купівлі - продажу рій спірної квартири, у зв`язку з чим звернулася до суду з даним позовом.

Позивач ОСОБА_1 та її представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти заявленого позову, просив відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 , посилаючись на їх безпідставність, оскільки за договором міни від 05.12.2001 року укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 здійснений обмін квартирами, розташованими за адресами в АДРЕСА_3 . Також, вказав на відсутність доказів, які б свідчили про факт передачі коштів за договором дарування.

Вислухавши учасників процесу, свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.02.1987 року до 05.12.2016 року.

05.11.1990 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на зазначені вище вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до статті 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Статтею 58 ЦК УРСР передбачалось, що недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Угода, що здійснюється з метою приховати іншу угоду,- нікчемна. Удавана угода, так само як і угода мнила, сама по собі ніяких юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удавану угоду, маскують іншу юридичну дію, іншу угоду, яку вони мали насправді на меті.

За удаваною угодою сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини, права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відповідно до статей 22, 23 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Тобто, при вирішення спору про визнання правочину удаваним, суду необхідно встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Доводи позивача про удаваність спірного правочину знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду з урахуванням того, що ОСОБА_5 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 , знаючи, що остання займається доглядом та вихованням на той час малолітніх дітей, свідомо допускаючи можливість у майбутньому вирішення питання про поділ майна подружжя, уклав з ОСОБА_6 договір дарування спірної квартири з метою приховати договір купівлі - продажу.

Про такі висновку суду свідчать показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , які в судовому засіданні, кожний окремо, вказали про те, що спірна квартира була кооперативною, вони як члени кооперативу знали про її продаж попередніми власниками родиною ОСОБА_13 , які мали намір виїхати до Ізраїлю на постійне місце проживання. Попередні власники квартири АДРЕСА_1 мали намір продати вказану квартиру, отримати кошти від її продажу, а також від продажу усього майна, що перебувало в ній, оскільки потребували коштів та не могли дозволити собі подарувати її тим паче стороннім особам. Спірна квартира перебувала у занедбаному стані, потребувала капітального ремонту. Вказані свідки зазначили, що квартира АДРЕСА_1 тривалий час перебувала у стані продажу, члени кооперативу не бажали її купувати через поганий технічний стан, у зв`язку з чим її продаж був запропонований іншим покупцям, які не були членами кооперативу. Такими покупцями стали родина ОСОБА_14 , чоловік з дружиною ( ОСОБА_15 та ОСОБА_16 ), які приходили на огляд спірної квартири, в подальшому вимагали звільнити приміщення попередніх власників та передавали кошти за цю квартиру у присутності членів кооперативу. В подальшому родина ОСОБА_14 вселилась з двома малолітніми дітьми до кватири АДРЕСА_1 , тривалий час робили ремонт, багато працювали для виплати боргу, що утворився від позики коштів на придбання спірного майна.

Аналогічні покази надані в судовому засіданні свідком ОСОБА_9 .

Свідок ОСОБА_11 , яка допитана в режимі відео конференції, та є матір`ю позивача, вказала про те, що до неї зверталась донька - позивачка у справі, з проханням надати у позику грошові кошти на придбання спірної квартири, нею надано 500 рублів для здійснення купівлі квартири АДРЕСА_1 . Зазначила про те, що родина її доньки потребувала поліпшення житлових умов у зв`язку з народженням двох дітей, придбали спірну квартиру, яка перебувала у занедбаному стані, тривалий час робили ремонт. Крім того, вказала, що спірну квартиру продавала родина, яка виїжджала на постійне проживання за кордон. На той час квартира мала найнижчу ціну на ринку нерухомості, її вартість складала близько 20 тисяч.

Показання вказаних свідків, які були попереджені про кримінальну відповідальність не викликають сумнів у суду, є такими, що узгоджуються з позицією позивача та іншими доказами у справі.

Суду не надано доказів того, що ОСОБА_6 є родичкою відповідача або наявність між ними таких близьких або дружніх стосунків за наявності яких ОСОБА_6 бажала подарувати ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 .

Про намагання відповідача ОСОБА_5 позбавити позивача права на поділ спільного майна подружжя також свідчить факт укладення відповідачем у справі зі своїм батьком договору міни квартир за рік до фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_1 , рішенням суду про розірвання шлюбу від 05.12.2016 року встановлено, що сторони припинили шлюбно - сімейні відносини з 2012 року.

Судом беззаперечно встановленою, що обидві сторони договору дарування діяли свідомо для досягнення особистої користі, ОСОБА_5 - усунути позивача від права поділу спільного майна подружжя, ОСОБА_6 - продати квартиру та отримати кошти від продажу за будь - яким видом правочину, їх дії направлені на досягнення відповідних для кожної сторони правових наслідків і приховували іншу волю учасників угоди.

Враховуючи викладене, відсутність доказів, які б спростовували доводи позивача, суд прийшов до висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 .

Також, суд вважає заяву представника відповідача про застосування позовної давності до вимог позивача такою, що не підлягає задоволенню, оскільки позивач ОСОБА_1 дізналася про порушення своїх прав у 2016 році, коли ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу на рішення суду про поділ майна подружжя, зазначивши про обставини укладення договору дарування спірної квартири, що узгоджується з вимогами діючого законодавства в частині того, що перебіг строку позовної давності починається від дня коли особа дізналася про порушення свого права.

Керуючись ст.ст.263,264,265 ЦПК України, ст.ст.41,58 ЦК УСРС, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Визнати удаваним договір дарування від 05 листопада 1990 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , посвідчений державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Корабльовою І.В. за № 3-3722, визнавши його договором купівлі - продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 , код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 ) судові витрати у розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок грн. 00 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення складено і віддруковано суддею в нарадчій кімнаті та проголошено у присутності позивача та представників відповідача.

Повний текст рішення буде виготовлено 12.03.2020 року.

Головуючий: суддя