Справа № 567/138/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2020 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

секретар - Самолюк А.В.

з участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом

встановив:
в Острозький районний суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 звернулась ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову вказує, що їй належить будинововолодіння, що розташоване в АДРЕСА_1 .

Зазначає, що у зазначеному житловому будинку, зареєстровані, але не проживають відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Договір найму житла між нею та відповідачами не укладався та у Хорівській сільській раді Острозького району Рівненської області не реєструвався.

Вказує, що відповідачі не проживали та не проживають у вказаному будинку і на теперішній час, не беруть участі в утриманні будинку та на оплату витрат по житлово-комунальних послугах. Всі особисті речі та майно відповідачів за даною адресою відсутні.

Вказує, що відповідачі членами її сім"ї не являються, не ведуть з нею спільне господарство, вони не пов`язані спільним побутом, тому вона вважає, що підстав для продовження терміну зберігання за ними права користування житловим будинком, передбачених ст.71 ЖК України, немає.

Зазначає, що нарахування плати за комунальні послуги здійснюється з врахуванням осіб відповідачів, які залишаються зареєстрованими за даною адресою, чим позбавляють її прав, на отримання соціальних пільг від держави, таким чином обмежують у здійсненні її прав щодо володіння та розпоряджання на власний розсуд своїм майном.

Посилаючись на те, що відповідачі не проживають у належному їй будинку, а факт їх реєстрації створює їй перешкоди в користуванні своїм майном, просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Ухвалою Острозького районного суду від 11.02.2020 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, відповідачам було встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву.

Відповідачі правом подати відзив на позовну заяву не скористалися.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не подали.
Суд, розглянувши справу відповідно до ст.274-279 ЦПК України за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, заслухавши пояснення учасників, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Пояснили, що позивачу належить будинковолодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 , що підтверджується копією рішення Острозького районного суду Рівненської області від 12 жовтня 2009 року про визнання права власності на майно, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24641647 виданим 02.12.2009 комунальним підприємством «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» та технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 02.12.2009 року

Вказують, що у даному будинку також є зареєстрованими відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які там не проживали та не проживають.

Договір найму житла між позивачем та відповідачами не укладався.

Вказують, що реєстрація відповідачів створює позивачу значні незручності, як власнику житла, оскільки наявність їх реєстрації фактично унеможливлює отримання нею соціальних пільг та належне розпорядження своєю власністю.

Окрім того, вказують, що на адресу позивача постійно надходять вимоги від банківських та інших фінансових установ на імена відповідачів, які змінюють усталений порядок її життя, так як вона змушена постійно вирішувати питання про їх отримання та передачу для відповідачів, також до неї надходять погрози від колекторських організацій які погрожують арештом належного позивачу житла, виїздом до неї мобільних колекторських груп для опису належного їй майна, виключно за фактом реєстрації відповідачів у ньому. Також на її адресу надходили вимоги на ім`я ОСОБА_4 стосовно його виклику до Острозького військового комісаріату.

Зазначили, що відповідачі не проживають у даному будинку та не користуються ним, не беруть участі у витратах на його утримання. Вказуючи на те, що відповідачі протягом тривалого часу не проживають в зазначеному житловому приміщенні без поважних причин, а факт реєстрації місця проживання відповідачів у належному позивачу житловому приміщенні створює для позивача, як власника, незручності, просять визнати відповідачів такими, що втратили право на користування зазначеним житловим приміщенням.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що знайома з ОСОБА_1 та проживає з нею по сусідству. Їй відомо, що в належному позивачу будинку були зареєстровані її племінники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Також зазначила, що відповідачі були зареєстровані в даному будинку ще з того часу, коли будинок належав батькам позивача. Вказала, що відповідачі ще за життя батьків позивача перестали проживати у даному будинковолодінні, приблизно з 1989 року, їх особистих речей в будинку немає. Їй відомо, що на даний час відповідачі мають власне житло в м.Острог, де і проживають.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що проживає в АДРЕСА_2 , по сусідству з господарством ОСОБА_1 . Вказав, що дане господарство належало батькам позивача та деякий час там проживала сім`я ОСОБА_7 , в тому числі і відповідачі. Вказав, що коли ОСОБА_1 вийшла заміж, Бойченки переїхали в м.Острог та з того часу в даному будинковолодінні не проживають. Зазначив, що востаннє бачив там відповідачів більше 10 років тому коли померла матір позивача. Фактів, які б вказували б на те, що позивачем чинились перешкоди відповідачам в користуванні будинком, йому не відомі.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступні обставини.

Згідно рішення Острозького районного суду Рівненської області від 12 жовтня 2009 року по цивільній справі №2-522/09 за позовом ОСОБА_1 до Хорівської сільської ради Острозького району Рівненської області про визнання права власності на майно встановлено, що за ОСОБА_1 , як спадкоємцем за законом після смерті матері ОСОБА_8 було визнано право приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 .

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24641647 виданого 02.12.2009 року, за ОСОБА_1 на підставі вказаного вище рішення Острозького районного суду Рівненської області від 12 жовтня 2009 року було зареєстровано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 , про що здійснено запис №115-133 в книзі №2.

У вказаному вище житлі житловому будинку з надвірними будівлями, що розташовані в АДРЕСА_1 зареєстровані, але не проживають відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про що свідчать довідка Хорівської сільської ради Острозького району Рівненської області №126 від 29.01.2020 року та акти обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №1096 від 02.09.2019 року, №21 від 09.01.2020 року, №127 від 29.01.2020 року.

Договір найму житла між ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не укладався та у Хорівській сільській раді Острозького району Рівненської області не реєструвався, про що свідчить довідка Хорівської сільської ради Острозького району Рівненської області №148 від 30.01.2020 року.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що відповідачі, за згодою попереднього власника житла, є зареєстрованими за місцем проживання в будинку АДРЕСА_1 , який на праві власності на даний час належить позивачу.

Також судом встановлено, що між позивачем, яка є власником майна, і відповідачами не існує договірних відносин щодо цього майна, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та у виконавчому комітеті Острозької міської ради Рівненської області не реєструвався.

Відповідачі не проживають у даному будинку більше десяти років та не є членами сім`ї позивача.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
В судовому засіданні встановлено, що відповідачі не є членами сім`ї власника будинку в розумінні статті 156 ЖК УРСР, не проживають разом з нею та не ведуть спільне господарство, що підтверджується поясненнями позивача та свідків.

Доказів, які б підтверджували наявність правовідносин між відповідачами та позивачем, як власником житла на даний час, відповідачами суду не надано.

Відповідачі є зареєстрованими за місцем проживання в житловому будинку АДРЕСА_1 з дозволу попереднього власника ОСОБА_8 , а остання ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. Таким чином припинення права власності ОСОБА_8 та відсутність договору з новим власником будинку припиняє право відповідачів на користування цим житлом.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Водночас суд враховує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Так, судом встановлено, що відповідачі не є членами сім"ї позивача, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з нею і ведуть спільне господарство.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України.

У відповідності до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст.391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому положення ст.391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі не є співвласниками спірного житлового приміщення, не є членами сім`ї власника, факт реєстрації відповідачів у спірному будинку створює позивачу безумовні перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном та порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, в тому числі реалізації її прав на соціальний захист та майнових прав як власника будинку.

Окрім того, Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Водночас, відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як вбачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Отже, виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з цим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.

Відповідно до ст.ст.76-83 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

В судовому засіданні з пояснень позивача, свідків, досліджених письмових доказів, які не викликають сумніву у їх об`єктивності, встановлено, що відповідачі не проживають в належному позивачу будинку більше десяти років, при цьому залишили будинковолодіння позивача та мають інше житло, поважних причин непроживання за адресою реєстрації та підстав для продовження терміну зберігання за ними права користування спірним житловим будинком не встановлено, особисті речі відповідачів в житловому приміщенні відсутні, участі в оплаті комунальних послуг за житловий будинок відповідачі не приймать, що свідчить про втрату ними інтересу до спірного житлового будинку як до свого постійного місця проживання, реєстрація відповідачів за місцем проживання у будинку, належному позивачу є перешкодою для розпорядженню нею своїм майном.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд враховує, що виникнення у членів сім`ї власника жилого будинку права на користування житлом є похідним від виникнення у власника права власності на будинок, а тому припинення права власності особи на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування житлом.

У зв`язку з переходом права власності на вищевказаний житловий будинок до нового власника - ОСОБА_1 , керуючись ч.1 ст.391 ЦК України, суд доходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача такими, що втратили право на користування житловим приміщенням знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення.
Одночасно, вирішуючи спір, суд враховує, що право позивача, як власника спірного житла, є абсолютним і полягає у здійсненні права беззаперечного користування і розпорядження своїм майном, а відтак її право підлягає захисту, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 . Одночасно, суд вважає, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в цілому відновить порушене право позивача.

На підставі ст.ст. 383, 391 ЦК України, керуючись ст.10, 12, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив :

позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням житловим будинком з надвірними будівлями, що розташовані в АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 по 420 грн. 40 коп. витрат на сплату судового збору з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 17.03.2020.

Суддя Острозького районного судуНазарук В.А.