КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи 758/8102/18
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/8279/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Білич І.М.

суддів Іванченко М.М., Коцюрба А.П.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 вересня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Подільського районного суду м. Києва Ларіоновою Н.М.

у цивільній справі №758/8102/18 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

в с т а н о в и л а :

У червні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що 21 лютого 2012 року між сторонами укладено кредитний картковий договір б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку на суму 2 500 гривень. Позивач стверджував, що свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах кредитного ліміту, проте відповідач порушив зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим виникла станом на 29 травня 2018 року заборгованість в розмірі 37569, 86 гривни, яка складається: за тілом кредиту - 16208,00 гривень; відсотками - 6633,57 гривень; пеня - 12 463,06 гривень; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень штраф( фіксована частина), 1765,23 гривень штраф ( процентна складова).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 24 вересня 2019 року позовні вимоги АТ КБ „ПриватБанк" залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу за результатами розгляду якої ставилося питання про скасування рішення та постановлення нового, яким задовольнити вказані позовні вимоги у повному обсязі, та стягнути з відповідача судові витрати.

Вказуючи, що з матеріалів справи не вбачається, а відповідачем не доведено відсутність заборгованості, та відповідно виконання умов договору належним чином, а тому вимоги банку є законними та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Зазначаючи також про те, що згідно до п. 2.1.1.7.4. Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що держатель карти несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, включаючи операції, що супроводжуються правильним введенням нанесених на карті даних, до моменту звернення власника карти в банк та блокування карти і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постанови картки в СТОПЛИСТ платіжної системи. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач. Який зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не здійснювались користувачем. Клієнт в свою чергу має право стягнути суму відшкодування з винних осіб встановлених у кримінальному порядку, якщо такі особи будуть виявлені.

Вважаючи, що судом першої інстанції при постановленні судового рішення не було взято до уваги те, що зняття коштів з карти можливо тільки за допомогою введення пароля, а саме: ПІН-кода картки. Тобто у жодному випадку наявна вина відповідача у знятті грошей з його картки сторонніми особами.

Відповідачем подано заперечення на апеляційну скаргу позивача в яких зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень вказуючи при цьому, що суд першої інстанції діяв виключно з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Тому просив суд прийняти його заперечення, відхилити подану апеляційну скаргу про стягнення з нього на користь банку 37 569,86 гривень у зв`язку з незаконністю трансакції.

Відповідно до ч. 1ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У порядку ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників процесу про розгляд справи.

Рішенням Єдиного акціонера банку від 21 травня 2018 року № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на Акціонерне товариство Комерційний банк „ПриватБанк", яке є правонаступником всіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк".

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом при розгляді справи встановлено, що 21 лютого 2012 року відповідач з метою отримання банківських послуг підписав анкету-заяву б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку згідно якої отримав кредит у розмірі 2500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 29 травня 2018 року виникла заборгованість в розмірі 37569, 86 гривни, яка складається: за тілом кредиту - 16208,00 гривень; відсотками - 6633,57 гривень; пеня - 12 463,06 гривень; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень штраф( фіксована частина), 1765,23 гривень штраф ( процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач заперечує факт виникнення у нього заборгованості. Пояснюючи, що 27 липня 2017 року о 08-35 год. за адресою: м. Київ вул. Межова, 20 невстановлена досудовим розслідуванням особа проникла до салону належного йому автомобіля з якого здійснила крадіжку барсетки, в якій знаходилися грошові кошти та банківська картка ПАТ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , після чого невстановлена досудовим розслідуванням особа зняла з вищевказаної картки грошові кошти в розмірі 17 000 гривень.

Вказані обставини з урахуванням того, що позивачем не надано жодних доказів на спростування доводів відповідача, суд першої інстанції вважав такими, що дають підстави дійти висновку, що відповідачем як боржником у кредитному зобов`язанні, вжито всіх заходів щодо належного виконання зобов`язання перед позивачем. Але у неповерненні кредитних коштів вина відповідача відсутня, оскільки щодо останнього вчинено злочин, крадіжка, внаслідок якої невстановлена органом досудового розслідування особа злочинним шляхом заволоділа грошовими коштами з банківського рахунку відповідача.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції безпідставно не було взято до уваги те,що в ході розгляду справи відповідачем не було надано доказів на спростування доказів звернення його 21 лютого 2012 року з заявою до позивача щодо отримання кредиту у розмір 2500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

До позовної заяви позивач надав суду першої інстанції Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщені на сайті www privatbank.ua, які містять тарифи та розрахунок заборгованості, згідно якого станом на 29 травня 2018 року у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором.

Розрахунок заборгованості складений позивачем починаючи з лютого 2012 року по травень 2018 року.

Надані відповідачем письмові докази ( довідка слідчого СВ Подільського УП ГУНП в місті Києві, лист слідчого СВ Подільського УП ГУНП, фотокартки) вказували на те, що крадіжка особистих речей відповідача, серед яких він також зазначив і про банківську картку відбулася 27 липня 2017 року.

Як вбачається з наданого розрахунку станом на 27 липня 2017 року за відповідачем малася заборгованість в розмірі 1310 гривень ( а.с 8).

Також за розрахунком вбачається що 27 липня 2017 року здійснено зняття коштів в розмірі 17 954 гривни ( що також підтверджується доказами в кримінальному провадженні по факту викрадення коштів).

Зазначене свідчить про те, що на час викрадення картки відповідача, зняття з неї коштів викрадачем в сумі 17 950 гривень у відповідача перед банком малася заборгованість у розмірі 1310 гривень.

Доказів, щодо спростування зазначених обставин відповідачем надано не було у ході розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Статтю 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Позивачем до позовної заяви додані Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/, однак, вони не містять дати їх прийняття чи затвердження, а позивачем також не надано доказів, що саме вказані Умови та Правила існували на момент укладення з відповідачем кредитного договору.

Законодавець пов`язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст. 1046 ЦК України). Однак кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом ст.1054 ЦК України такими умовами є розмір кредиту, порядок його повернення, розмір та порядок сплати процентів за користування кредитом.

Відтак, враховуючи, що фактично отримані та використані до 27 липня 2017 року позичальником кошти у добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч.2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, які обліковувалися за ним до часу крадіжки, а саме в розмірі 1310 гривень.

Позивач звертаючись до суду вказував також на наявність у відповідача заборгованості щодо сплати відсотків - 6633,57 гривень; пені - 12 463,06 гривень; а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень штраф( фіксована частина), 1765,23 гривень штраф ( процентна складова).

Відповідно до п. 2.1.1.2.1 Умов та правил надання банківських послуг для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид зазначений у пам`ятці клієнта/ довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладання договору є дата отримання картки, вказана у заяві.

Позивачем суду першої інстанції не була надана ні пам`ятка клієнта, ні довідка про умови кредитування, ні інші докази, з яких можна встановити, яку саме картку було отримано відповідачем.

У наданому позивачем витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» зазначені декілька видів тарифів, які містять різні умови та відсоткові ставки за користування кредитним коштами.

Колегія суддів вважає, що сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів про те, які умови кредитування, зокрема розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, досягнуто між сторонами на час укладення договору, не дозволяють перевірити правильність такого розрахунку та визначити розмір заборгованості за відсотками.

Також матеріали справи не містять підтверджень того, що саме той витяг з Умов та правил, який доданий до позовної заяви, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанку», а також того, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків та неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Пунктом 2.1.1.12.6.1. Правил користування кредитною карткою визначено, що у разі виникнення прострочених зобов`язань на суму від 100грн, клієнт сплачує банку пеню.

Пунктом 2.1.1.7.6 Правил встановлено, що у разі порушення позичальником строків платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених договором, більш аніж на 30 днів, останній зобов`язаний сплатити банку штраф розмір якого встановлено тарифами договору.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Отже, застосування окрім штрафу як виду неустойки, визначеного Умовами, ще й пені є необґрунтованим, оскільки їх одночасне стягнення призводить до подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, що прямо заборонено Конституцією України та чинним цивільним законодавством.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15.

Таким чином, вимоги позивача про одночасне стягнення пені та штрафу не ґрунтуються на нормах матеріального права та є неправомірним.

Враховуючи викладене, правових підстав для стягнення пені колегія суддів не вбачає.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду як таке, що постановлено з порушенням норм матеріального права підлягає скасуванню з постановленням нового у відповідності до положень ст. 367 ЦПК України про часткове задоволення заявлених вимог позивача, а саме стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 1310 гривень з зазначених вище підстав.

Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме 30,72 гривень.

Керуючись ст.ст. 7, 368, 374, 376, 381-384,387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 вересня 2019 року скасувати та постановити нове, за яким;

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, МФО 305299, юридична адреса: м. Київ, вулиця Грушевського, 1-Д) заборгованість за тілом кредиту б/н від 21 лютого 2012 року в розмірі 1310 ( одна тисяча триста десять ) гривень та понесені судові витрати в розмірі 30,72 ( тридцять гривень сімдесят дві копійки).

У задоволенні інших вимог відмовити.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач

Судді: