Провадження № 2/369/4360/20
РІШЕННЯ

Іменем України

09.11.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.

секретаря Одинцов О.С.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю представника відповідача Романюка І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду з названим позовом. Свої вимоги мотивував тим, що КП «Києво-Святошинська тепломережа» надає послуги з централізованого опалення будинку за адресою АДРЕСА_1 . Відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_2 , та користується житлово-комунальними послугами, що включають в себе витрати за послуги з централізованого опалення. Відповідач не в повному обсязі здійснював оплату за спожиті житлово-комунальні послуги, у зв`язку з чим утворилась заборгованість. Станом на 01 грудня 2016 року сума заборгованості за отримані комунальні послуги складає 11 057,38 грн, що підтверджується бухгалтерськими документами. Відповідач не вжив жодних заходів по ліквідації цієї заборгованості. Сума нарахованих інфляційних втрат 3509,43 грн. Сума 3% річних від основного боргу 343,94 грн.

Тому просили суд стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість у розмірі 11 057,38 грн, інфляційні збитки 3509,43 грн, три відсотки річних 343,94 грн та судові витрати у розмірі 1378, 00 грн.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного судуКиївської області від 25 квітня 2017 року позов Комунального підприємства «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради заборгованість у розмірі 14 910 грн 75 коп, яка включає себе заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 11 057 грн 38 коп, індекс інфляції 3509 грн 43 коп, три відсотки річних 343 грн 94 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради судовий збір у розмірі 1378 грн 00 коп.

Ухвалою Києво-Святошинського районного судуКиївської області від 26 серпня 2020 року заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг скасовано.

30 вересня 2020 року до суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_3 . Не погоджуючись з позовом представник відповідача зазначив, що 23 серпня 2013 року відповідачем продано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , отже з цього часу він не є власником чи споживачем комунальних послуг, а тому не повинен гасити борг перед КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради. Просив відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував, щодо задоволення позову та просив відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши думку учасників судового процесу, дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст. 81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. У справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у зв`язку з повідомленням ним або членом його сім`ї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов`язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради відповідно до рішення виконавчого комітету Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області №263 від 07 вересня 2010 року КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради є виконавцем послуг з теплопостачання в смт.Чабани.

У жовтні 2005 року між КП «Києво-Святошинська тепломережа» і ОСОБА_2 було укладено договір про надання населенню послуг з теплопостачання №6220 та відкрито останньому особовий рахунок № НОМЕР_1 .

23 серпня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., реєстраційний номер №8390.

Згідно до п. 5 ч. З ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 7 «Правил користування приміщеннями житлових будинків», затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24 січня 2006 року, встановлено, що власники та наймачі квартир зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги.

За п.2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і при будинкової території.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

За ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач здійснює функції утримання на балансі переданого йому за договором з власником майна та управляти їм чи передавати за договором повністю або частково функції управління управителю; визначати порядок утримання, експлуатації та ремонту майна; укладати договори на надання житлово-комунальних послуг; приймати рішення щодо використання коштів на виконання капітального та поточного ремонтів; здійснювати господарську діяльність у порядку, визначеному законом; звертатися до суду про звернення стягнення на майно осіб, які відмовляються оплачувати рахунки за споживання житлово-комунальних послуг або відшкодовувати завдані збитки майну, що перебуває в нього на балансі.

Відповідно до норм ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отримані комунальні послуги.

Оскільки, з 23 серпня 2013 року ОСОБА_2 не є власником квартири на підставі договору купівлі продажу за адресою: АДРЕСА_2 , тому станом на момент нарахування заборгованості з 23 серпня 2013 року відповідач не був фактичним споживачем житлово-комунальних послуг за вказаною адресою.

Таким чином, позовні вимоги до відповідача ОСОБА_2 за нарахованою заборгованістю з 23 серпня 2013 року є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Посилання позивача, що ОСОБА_2 мав своїм обов`язком повідомити про укладений договір, що передбачено укладеним договором, суд до уваги не бере. У судовому засіданні представник позивача не вказав, яким саме пунктом договору встановлений такий обов`язок сторони. Крім того, на дату подання позову реєстри речових прав були відкриті загальному доступу, тому жодних перешкод у позивача в отриманні інформації не було. Крім того, жодним пунктом договору обов`язку відповідача повідомляти про укладення договору не передбачено, не встановлений такий обов`язок і законом. Не містять матеріали справи і доказів фактичного користування комунальними послугами.

Також судом встановлено, що 23 грудня 2016 року КП «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг за період з листопада 2012 по листопад 2016 року.

30 вересня 2020 року до суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності. Вказав, що позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості за листопад-грудень 2012 року та січень-квітень 2013 року, а позов до суду подано 23 грудня 2016 року, то позивач пропустив три роки з моменту виникнення заборгованості, а отже позов не підлягає задоволенню у зв`язку з пропуском позовної давності.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 р. у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», п.570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 р. у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», п.51).

Пунктом 137 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Волков проти України» від 09 січня 2013 року, яке є обов`язковим на території України, визначено, що строк давності забезпечує правову визначеність та захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які вкрай важко спростувати, та дозволяє запобігти несправедливості, що може виникнути внаслідок рішень щодо подій, що мали місце у далекому минулому, та на підставі доказів, що з часом стають неналежними та недостатніми.

У частині четвертій статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності починається з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Як роз`яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов`язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються у часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак - ефективному поновленню порушеного права. Крім того, встановлення строку позовної давності сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками.

Виходячи з вищевикладеного, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 за нарахованою заборгованістю за період листопад 2012 року по грудень 2013 з наведених підстав.

Керуючись, ст.ст. 81, 133, 141, 206, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України,

у х в а л и в :

У задоволенні позову Комунального підприємства «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 09 листопада 2020 року.

Суддя Пінкевич Н.С.