Ухвала

17 березня 2020 року

м. Київ

справа № 202/30/17-ц

провадження № 61-13224св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2017 року у складі судді Зосименко С. Г. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2019 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіної Л. Л. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 15 лютого 2008 року ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали договір про іпотечний кредит № DNU0G3. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2015 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 овську, шляхом її продажу банком із укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. 03 березня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області зазначене рішення суду першої інстанції змінив, шляхом доповнення його резолютивної частини застереженням, що рішення суду в частині виселення не підлягає виконанню протягом дії Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; в іншій частині рішення суду залишив без змін. Незважаючи на рішення суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» використало ще один спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки - позасудовий, шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Оскаржуване рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно прийнято приватним нотаріусом Вдовіною Л. Л.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіної Л. Л. від 18 листопада 2016 року за індексним № 32430682 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 ; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 17503809 про державну реєстрацію права власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на зазначене нерухоме майно.

Суди неодноразово розглядали цю справу.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано рішення від 18 листопада 2016 року за індексним № 32430682 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - кварти АДРЕСА_1 ), зареєстроване приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округуВдовіною Л. Л. Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 17503809 про державну реєстрацію права власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на вказану квартиру.В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що банк уже використав своє право на задоволення вимог іпотекодержателя шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку, проте не повідомив про це приватного нотаріуса, який безпідставно задовольнив забезпечену іпотекою вимогу банку шляхом набуття ним права власності на предмет іпотеки. Суд відмовив у визнанні протиправним рішення приватного нотаріуса, вказавши, що це рішення прийнято останнім саме з вини банку, який не повідомив нотаріуса про наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2018 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 у частині вимог до ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Провадження у справі у частині позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округуВдовіної Л. Л. закрито.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», апеляційний суд керувався тим, що банк не є належним відповідачем за заявленими позивачем вимогами, оскільки оскаржуваного рішення про реєстрацію права власності не приймав, відповідними повноваженнями не наділений. Закриваючи провадження у справі у частині позовних вимог до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіної Л. Л., апеляційний суд зазначив, що цей відповідач є суб`єктом владних повноважень як особа, що виконала дії реєстратора, а тому позов у цій частині не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до адміністративної юрисдикції.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції виходив із того, що зі змісту позовної заяви вбачається, що позов спрямований на захист майнового права позивача і зазначена категорія справ відноситься до спорів щодо права на предмет іпотеки, тобто про право цивільне, має приватноправовий характер і, як наслідок, підлягає розгляду в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства. Оскільки спірні правовідносини пов`язані із захистом права власності позивача та з належним виконанням умов цивільного договору (договору про іпотечний кредит), то цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства. Апеляційний суд залишив поза увагою ту обставину, що спірні правовідносини з державної реєстрації права власності на нерухоме майно пов`язані та виникли з договірних відносин між позивачем та банком, а саме з договору іпотеки та його реалізації, безпосередньо впливають на цивільні права вказаних суб`єктів щодо нерухомого майна, тому є цивільними. У зв`язку із цим помилковим є також висновок апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позову до банку з тих підстав, що він не є належним відповідачем за вказаними позовними вимогами, адже, спірні правовідносини виникли із цивільного договору, укладеного між позивачем та банком, пов`язані із захистом права власності позивачки та з належним виконанням умов цього договору, тому в цьому спорі банк є належним відповідачем. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої прийнято оскаржуване рішення про реєстрацію права власності.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що банк скористався своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості у судовому порядку, а тому звернення банку до нотаріуса із заявою про реєстрацію права власності на квартиру є грубим порушенням норм законодавства.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2019 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2019 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що суди зробили помилковий висновок, що банк не мав права реєструвати право власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку, оскільки вже використав своє право на задоволення вимог іпотекодержателя шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2015 року, зміненого рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року. Права банку як іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки встановлені нормами статті 37 Закону України «Про іпотеку». Суди безпідставно послались на те, що реєстрація права власності на предмет іпотеки ОСОБА_1 суперечить Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У вересні 2019 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що банк скористався своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості у судовому порядку, а тому звернення банка до нотаріуса із заявою про реєстрацію права власності на квартиру є грубим порушенням норм законодавства. Набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем у позасудовому порядку (зокрема, шляхом прийняття банком у свою власність предмета іпотеки), є одним із видів примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини п`ятої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2019 року призначити до судового розгляду на 25 березня 2020 року колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
І. Ю. Гулейков Г. І. Усик