Справа № 466/6360/18 Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І.
Провадження № 22-ц/811/3133/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів Шандри М.М., Шеремети Н.О.

секретар Симець В.І.

за участі апелянта ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 , представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , відповідача ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду Львівської області від 23 жовтня 2018 року в складі судді Кавацюка В. І. у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування ј частини будинку та визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом,-

в с т а н о в и в:

В серпні 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_9 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_8 , в якому просили ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування 1/4 частини будинку, який було укладено 30.12.2003 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , який було посвідчено приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Корпало Г.В. та зареєстровано в реєстрі за № 7811; визнати за ОСОБА_3 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності в порядку спадкування на 1/12 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з приміщень, які позначені в технічному паспорті цифрами 5-1/4,6 кв.м. (коридор), 5-2/13,6 кв.м. (житлова), 5-3/13,4 кв.м. (житлова), 5-4/3,7 кв.м. (коридор), 5-5/11,6 кв. м. (кухня), 5-6/2,7 кв.м. (службове), 5-7/2,2 кв.м. (санвузол) житловою площею 27,0 кв.м. та гараж, позначений літерою «Б»; визнати за ОСОБА_9 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності в порядку спадкування на 1/12 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з приміщень, які позначені в технічному паспорті цифрами 5-1/4,6 кв.м. (коридор), 5-2/13,6 кв.м. (житлова), 5-3/13,4 кв.м. (житлова), 5-4/3,7 кв.м. (коридор), 5-5/11,6 кв. м. (кухня), 5-6/2,7 кв.м. (службове), 5-7/2,2 кв.м. (санвузол) житловою площею 27,0 кв.м. та гараж, позначений літерою «Б».

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 04.01.1964 року одружились їхні батьки ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №0 від 17.07.2018 року.

Від цього шлюбу народилися діти, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 (теперішнє прізвище - ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_8 (теперішнє прізвище - ОСОБА_8 ) та ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_9 (теперішнє прізвище - ОСОБА_9 ).

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер їх батько ОСОБА_11 , про що міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 02.07.2008 року в Книзі реєстрації смертей було зроблено відповідний актовий запис за № 4474 та видано Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 .

По смерті батька спадщину було прийнято його дружиною - їх мамою ОСОБА_10 та його дітьми - ОСОБА_3 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла їх мати ОСОБА_10 , про що Шевченківським районним у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 29.07.2016 року в Книзі реєстрації смертей було зроблено відповідний актовий запис за № 4474 та видано Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 .

По смерті їх мами приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального кругу Коцюруба Л.Я. було 22.12.2016 року заведено спадкову справу № 25/2016 (номер у спадковому реєстрі - 60033307). Заповіту мама за життя не складала.

Вони, позивачі у справі, та відповідач, згідно приписів ст. 1261 ЦК України в ред. 2004 року є спадкоємцями першої черги за законом.

Враховуючи те, що заповіту за життя їх мама не складала, частки кожної з них є рівними та становлять по 1/3 частині спадкового майна.

Так, до складу спадщини по смерті їх матері входить 1/8 частина будинку АДРЕСА_2 , яка складається з 1/10 частини, яка належала мамі на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 18.08.2004 року та 1/40 частини, яка належала мамі згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.02.2010 року.

Крім цього, їм було відомо про те, що крім вказаної частини будинку по АДРЕСА_2 , до складу спадщини мала також входити й 1/4 частина житлового будинку АДРЕСА_1 .

Вказану 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 було придбано батьками у 2002 році, де покупцем виступала мама ОСОБА_10 , що підтверджується долученими до позовної заяви копіями Договору купівлі-продажу частини будинку від 07.06.2002 року, укладеного між продавцем ОСОБА_12 та покупцем ОСОБА_10 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Холявкою В.Я., зареєстрованого в реєстрі за № 4298 та Реєстраційним посвідченням, виданим Львівським БТІ від 02.09.2002 року на бланку серії КММ №081385.

Після смерті батька до смерті їх мами вони питання спадкування частини будинку по АДРЕСА_1 не піднімали, оскільки не хотіли травмувати маму, яка важко переживала смерть батька.

Однак, вже після смерті мами вони підняли це питання, так як йшлося про спадкування частини будинку по АДРЕСА_1 . Вони довго не могли знайти документи на цей будинок та запитували про нього у їх сестри - відповідача по справі. Вона довгий час їм відповідала про те, що не знає де документи, однак в січні 2018 року вона зізналася про те, що за життя мами вмовила її подарувати частину будинку по АДРЕСА_1 саме їй. Батьку про цей договір дарування за життя нічого не було відомо. Відповідач у справі зізналася їм, про те, що вмовила маму подарувати їй вказану частину для того, що вони, позивачі, всі мають де жити, а вона не мала окремого житла, а тому у випадку смерті всі будуть претендувати на частку у вказаному будинку. Тобто відповідач визнала той факт, що договір дарування мав на меті, перш за все, у випадку смерті батьків фактично усунути нас від спадкування та для того, щоб вказана частка у будинку АДРЕСА_1 належала виключно відповідачу.

Також в січні 2018 року відповідач показала їм договір дарування та надала його нотаріально засвідчену копію.

Із вказаного договору дарування 1/4 частини будинку вбачається, що такий було укладено 30.12.2003 року між їх мамою - ОСОБА_10 та їх сестрою - відповідачем у справі, ОСОБА_8 , який було посвідчено приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Корпало Г.В. та зареєстровано в реєстрі за № 7811.

Вважають, що вказаним договором дарування порушено їх майнові права щодо спадкування 1/4 частини будинку по АДРЕСА_1 , з огляду на наступне.

Зважаючи на наведені вище вимоги Закону вбачається, що оскаржуваний Договір дарування 1/4 частини будинку від 30.12.2003 року належить визнати недійсним з огляду на грубі порушення Закону при його вчиненні, зокрема за відсутності згоди їх батька на укладення такого договору та у зв`язку з очевидним доведенням того, що сторони даного договору дарування діяли недобросовісно.

Враховуючи наведене вище, а саме той факт, що ними, позивачами у справі прийнято спадщину по смерті їх батьків, а також те, що спадщину було прийнято й їх сестрою - відповідачем у справі, те що, вони троє є єдиними спадкоємцями за законом по смерті батьків, вважають, що за ними, в порядку спадкування за законом належить визнати право власності по 1/12 частині будинку по АДРЕСА_1 за кожним відповідно.

Рішенням Шевченківського районного суду Львівської області від 23 жовтня 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 1/4 частини будинку, який було укладено 30.12.2003 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , який було посвідчено приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Корпало Г.В. та зареєстровано в реєстрі за № 7811.

Визнано за ОСОБА_3 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності в порядку спадкування на 1/12 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з приміщень, які позначені в технічному паспорті цифрами 5-1/4,6 кв.м. (коридор), 5-2/13,6 кв.м. (житлова), 5-3/13,4 кв.м. (житлова), 5-4/3,7 кв.м. (коридор), 5-5/11,6 кв. м. (кухня), 5-6/2,7 кв.м. (службове), 5-7/2,2 кв.м. (санвузол) житловою площею 27,0 кв.м. та гараж, позначений літерою «Б».

Визнано за ОСОБА_9 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності в порядку спадкування на 1/12 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з приміщень, які позначені в технічному паспорті цифрами 5-1/4,6 кв.м. (коридор), 5-2/13,6 кв.м. (житлова), 5-3/13,4 кв.м. (житлова), 5-4/3,7 кв.м. (коридор), 5-5/11,6 кв. м. (кухня), 5-6/2,7 кв.м. (службове), 5-7/2,2 кв.м. (санвузол) житловою площею 27,0 кв.м. та гараж, позначений літерою «Б».

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

Із вказаним рішенням незгідний оскільки вважає, що позбавлений частки у збудованому ним будинку, в якому проживає разом з дітьми.

Зазначає, що вказану ј житлового будинку АДРЕСА_1 було придбано в 2002 році мамою відповідачів ОСОБА_10 .

Спірну ј житлового будинку АДРЕСА_1 батьками сторін, як подружжям набуто в 2002 році, тобто до набрання чинності СК України та ЦК України, отже, при вирішення спору підлягають застосуванню положення КпШС України.

З огляду на наведені приписи законодавства, яке діяло на момент укладення оскарженого договору дарування, такий договір вимагав обов`язкового нотаріального посвідчення, тому письмова згода ОСОБА_11 на укладення такого договору була отримана нотаріусом перед посвідченням даного договору та знаходиться в нотаріальній справі договору дарування.

У 2006 році апелянтом було продану власну квартиру в смт. Міжгір`я, а отримані кошти вкладено в добудову частини житлового будинку його дружини в м. Львові, приміщення якого було предметом судового розгляду.

Після розірвання шлюбу у 2018 році не було проведено розподілу набутого під час шлюбу майна.

Будівля, яка є предметом судового розгляду знаходився в спільній сумісній власності подружжя та даним рішенням відповідач хоче уникнути розподілу нерухомого майна, набутого під час шлюбу.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23.10.2018 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 ні підтримання апеляційної скарги, представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , відповідача ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування ј частини будинку та визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом, суд першої інстанції виходив з того, що за відсутності згоди батька сторін на укладення такого договору та у зв`язку з очевидним доведенням того, що сторони даного договору дарування діяли недобросовісно, оскаржуваний Договір дарування 1/4 частини будинку від 30.12.2003 року є недійсним з огляду на грубі порушення Закону при його вчиненні.

Оскільки, позивачами у справі прийнято спадщину по смерті їх батьків, а також те, що спадщину було прийнято і їх сестрою - відповідачем у справі, те що, вони троє є єдиними спадкоємцями за законом по смерті батьків, суд вважав, що за ними, в порядку спадкування за законом належить визнати право власності по 1/12 частині будинку по АДРЕСА_1 за кожним відповідно.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 04.01.1964 року одружились ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №0 від 17.07.2018 року.

Від цього шлюбу народилися діти, сторони по справі, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 (теперішнє прізвище - ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_8 (теперішнє прізвище - ОСОБА_8 ) та ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_9 (теперішнє прізвище - ОСОБА_9 ).

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер їх батько ОСОБА_11 , про що міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 02.07.2008 року в Книзі реєстрації смертей було зроблено відповідний актовий запис за № 4474 та видано Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 .

Після смерті батька ОСОБА_11 спадщину було прийнято його дружиною - мамою сторін ОСОБА_10 та його дітьми - ОСОБА_3 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та державним нотаріусом Макьоновою Г.В. було заведено спадкову справу №129/2009 р. Факт прийняття спадщини після смерті ОСОБА_11 підтверджується копіями Свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.02.2009 року, зареєстрованим в реєстрі за №4-765; Свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.02.2009 року, зареєстрованим в реєстрі за №4-771; Свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.02.2009 року, зареєстрованим в реєстрі за №4-774; Свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.02.2010 року, зареєстрованим в реєстрі за №4-174 та Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №22970771 від 25.02.2010 року; Свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.02.2010 року, зареєстрованим в реєстрі за №4-176 та Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №22970827 від 25.02.2010 року; Свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.02.2010 року, зареєстрованим в реєстрі за №4-170 та Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №22970684 від 25.02.2010 року; Свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.02.2010 року, зареєстрованим в реєстрі за №4-172 та Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №22970720 від 25.02.2010 року. Згідно даних свідоцтв про право на спадщину за законом нами було успадковано грошові вклади та частину будинку АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла мати сторін ОСОБА_10 , про що Шевченківським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 29.07.2016 року в Книзі реєстрації смертей було зроблено відповідний актовий запис за № 4474 та видано Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 .

Після смерті ОСОБА_10 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального кругу Коцюруба Л.Я. було 22.12.2016 року заведено спадкову справу № 25/2016 (номер у спадковому реєстрі - 60033307).

Після смерті ОСОБА_10 спадщину було прийнято сторонами по справі та частки кожного з них є рівними та становлять по 1/3 частині спадкового майна.

Так, до складу спадщини по смерті ОСОБА_10 входить 1/8 частина будинку АДРЕСА_2 , яка складається з 1/10 частини, яка належала ОСОБА_10 на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 18.08.2004 року та 1/40 частини, яка належала ОСОБА_10 згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.02.2010 року.

З позовної заяви вбачається, що крім вказаної частини будинку по АДРЕСА_2 , до складу спадщини мала також входити й 1/4 частина житлового будинку АДРЕСА_1 .

Вказану 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 було придбано батьками сторін по справі у 2002 році, де покупцем виступала ОСОБА_10 , що підтверджується долученими до позовної заяви копіями Договору купівлі-продажу частини будинку від 07.06.2002 року, укладеного між продавцем ОСОБА_12 та покупцем ОСОБА_10 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Холявкою В.Я., зареєстрованого в реєстрі за № 4298 та Реєстраційним посвідченням, виданим Львівським БТІ від 02.09.2002 року на бланку серії КММ №081385.

Також з матеріалів справи вбачається, що після смерті батька сторін ОСОБА_11 до смерті їх мами ОСОБА_10 відповідач ОСОБА_8 в січні 2018 року зізналася позивачам про те, що за життя мами вмовила її подарувати частину будинку по АДРЕСА_1 саме їй. Батьку про цей договір дарування за життя нічого не було відомо. Відповідач у справі зізналася їм, про те, що вмовила маму подарувати їй вказану частину для того, що вони, позивачі, всі мають де жити, а вона не мала окремого житла, а тому у випадку смерті всі будуть претендувати на частку у вказаному будинку. Тобто відповідач визнала той факт, що договір дарування мав на меті, перш за все, у випадку смерті батьків фактично усунути позивачів від спадкування та для того, щоб вказана частка у будинку АДРЕСА_1 належала виключно відповідачу.

Також в січні 2018 року відповідач показала їм договір дарування та надала його нотаріально засвідчену копію.

Із вказаного Договору дарування 1/4 частини будинку вбачається, що такий було укладено 30.12.2003 року між їх мамою - ОСОБА_10 та їх сестрою - відповідачем у справі, ОСОБА_8 , який було посвідчено приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Корпало Г.В. та зареєстровано в реєстрі за № 7811.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування позивачі зазначили, що він був укладений з порушенням статті 48 ЦК УРСР, оскільки угоди про відчуження майна, що є спільною сумісною власністю потребують наявності письмової згоди другого із подружжя.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою (частина 1 статті 23 КпШС УРСР). Також, згідно приписів даної норми майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Відповідно до п. 35 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 (чинної на час виникнення правовідносин) справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на відчуження або заставу спільного майна повинна бути засвідчена, зокрема, в нотаріальному порядку. Засвідчувати справжність підпису не потрібно, якщо чоловік або дружина відчужувача особисто подасть нотаріусу заяву про згоду на відчуження. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, перевіряє справжність його підпису, про що робить відмітку на заяві, і вказує назву документа, який посвідчує особу, номер, дату видачі і назву установи, що його видала.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі з посвідченням справжності підпису або, у разі подання заявником такої заяви особисто, проставленням відмітки про це.

Відповідно до статті 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Згідно з частиною першою статті 244 ЦК УРСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Статтею 48 ЦК УРСР визначено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

За правилами цієї статті, угода визнається недійсною при невідповідності її закону та іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції, у тому числі при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними за статтями 45-47, 49-58 ЦК УРСР. Правила зазначеної статті застосовуються також до наслідків визнання недійсною угоди при недодержанні форми, в якій угода під страхом недійсності має бути укладена.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Відповідно до статті 81 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи з наведеного суд першої інстанції правильно зазначив, що при укладенні договору, згідно з яким здійснюється відчуження житлового будинку, необхідною складовою правомірності укладення такого договору є наявність заяви про згоду другого з подружжя на відчуження частини житлового будинку.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Львівського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року витребувано з Львівського державного нотаріального архіву копію належним чином засвідченого договору дарування ј частини будинку за адресою АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 з усіма додатками.

Згідно заяви від 30.12.2003 року ОСОБА_11 (батько сторін по справі) надав свою згоду на дарування його дружиною ОСОБА_10 ј частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме приміщення, які позначені в технічному паспорті цифрами: 5 - ј, 6 кв.м. (коридор); 5-2/13,6 (житлова): 5-3/1304 кв.м. (житлова); 5-4/3, 7 (коридор); 5-5/11,6 (кухня): 5-6/2,7 (службове); 5-7/2,2 (санвузол), житловою площею 27,0 кв.м. та гараж, позначений літерою - «Б», оскільки зазначена частина житлового будинку була придбана ними під час зареєстрованого шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що договір дарування ј частини будинку за адресою АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , який був спільним майном подружжя було укладено у відповідності до вимог законодавства.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування ј частини будинку та визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 23 жовтня 2018 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування ј частини будинку та визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 в користь ОСОБА_1 1057,50 грн. судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 16.12.2020 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Шандра М.М.

Шеремета Н.О.