ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року

м. Харків

Справа № 639/4587/17

Провадження № 22-ц/818/361/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Човганина Михайла Івановича на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 вересня 2019 року в складі судді Єрмоленко В.Б.

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , поділ майна подружжя та визнання права власності на 2/3 частини квартири.

Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2001 року по 2015 року, мають неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , 2001 року народження та ОСОБА_4 , 2007 року народження, які проживають з позивачем. З 2011 року сторони постійно проживають на території Федеративної Республіки Німеччини.

За час перебування у шлюбі, за спільні кошти придбано спірну квартиру, яка є спільною сумісною власністю та підлягає поділу між подружжям. У липні 2017 року їй стало відомо, що відповідач має намір продати квартиру, розмістивши в мережі Інтернет оголошення про відчуження, не повідомивши про це позивача, тому з метою захисту своїх прав і законних інтересів вимушена була звернутися до суду з позовом. З посиланням на норми ст. 372 ЦК України, з урахуванням того, що на її утриманні знаходяться двоє неповнолітніх дітей, просить збільшити її частку у спільному майні та визнати право власності на 2/3 частини квартири.

Не погоджуючись з позовом, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Мироненко С.М. надав відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 про припинення права спільної сумісної власності та визнання права власності на ідеальну частку, оскільки 16 лютого 2000 року відповідач передав ОСОБА_5 за договором позики 90 тис. доларів США, що еквівалентно на той час 486000 грн. В період з 2000 року по 2009 року ОСОБА_5 частинами сплачував кошти в рахунок погашення заборгованості. 03 березня 2009 року ОСОБА_2 звернувся до позичальника з вимогою повернути до 10 травня 2009 року залишок грошових коштів у розмірі 391200 грн, що еквівалентно 50 805 тис доларів США, у зв`язку із запланованим на кінець травня правочином щодо покупки квартири. 18 травня 2009 року. ОСОБА_5 повністю повернуто за договором 52000 доларів США, що еквівалентно 400 400 грн і саме на ці кошти відповідач придбав спірну квартиру. Оскільки договір позики укладено до реєстрації шлюбу кошти, надані за договором позики, як вказує відповідач, є особистою приватною власністю ОСОБА_2 . Зазначає також, що сторони живуть окремо з грудня 2013 року, при цьому про припинення права спільної сумісної власності шляхом поділу майна, позивач звернулась у серпні 2017 року і така вимога не пред`являлась при розгляді судом Федеративної Республіки Німеччина питань щодо сплати аліментів, утримання ОСОБА_1 , поділу пенсійних накопичень. Не згоден також з вимогою про збільшення розміру частки ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності, посилаючись на те, що він на протязі 18 місяців сплачував кошти на утримання позивача , вчасно та у повному обсязі перераховує аліменти. ( а.с.90-94).

У відповіді на відзив представник позивача стверджує, що за нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержано за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є укладення договору в інтересах сім`ї, а не власних. Сторони з малолітніми дітьми проживали в квартирі з червня 2009 року по 2011 рік. На підтвердження укладення договору позики відповідач надав не засвідчену копію боргової розписки, але, як стверджує позивач, цей факт не відповідає дійсності, є недостовірним, містить завідомо неправдиву інформацію нібито про надання в позику грошових коштів, проте такий договір ОСОБА_2 ніколи не укладався, гроші в позику відповідач не надавав, оскільки не мав такої суми, та у 2009 року їх не одержував. Крім того, суду не надано оригінал договору позики, що ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу. Вважаючи такі документи підробленими, позивач просить не брати їх до уваги, виключити з числа доказів. Просить врахувати, що починаючи з 03 січня 2001 року по 01 жовтня 2010 року позивач працювала на посадах офіс-менеджера та помічника керівника, отримувала заробітну плату, тобто мала самостійний заробіток, постійно займалась доглядом за дітьми, проходила тривале лікування від онкологічного захворювання, що спростовує твердження відповідача про його повне фінансове забезпечення сім`ї. З урахуванням обставин, які мають істотне значення, просить суд збільшити частку співвласника, оскільки позивач є інвалідом Ш групи, не працює, вся допомога по безробіттю, яку отримує на даний час ОСОБА_1 , витрачається на оплату оренди квартири. Заявлені вимоги про стягнення понесених витрат на оплату правової допомоги, на думку позивача, не можуть бути задоволені, оскільки з розрахунку неможливо встановити, які з витрат відповідач поніс, а розмір цих витрат є неспівмірним зі складністю справи та обсягом послуг і робіт, які виконані та які очікуються.

У своїх запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача пояснює, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності. Оригінал розписки та облік сплачених коштів було повернуто ОСОБА_5 в день погашення боргу. Вказує, що згідно з банківським рахунком, наданим відповідачем, ОСОБА_2 з грудня 2013 року по квітень 2015 року перерахував на утримання позивача 5077,20 євро, з грудня 2013 року сплачує також аліменти і станом на 04 червня 2018 року позивачем отримано 32 689,5 євро, самостійно оплачує комунальні послуги за квартиру.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку в квартирі АДРЕСА_1 , в порядку поділу спільного майна подружжя.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено.

28 жовтня 2019 року представник ОСОБА_2 - адвокат Човганин М.І. засобами поштового зв`язку через Жовтневий районний суд м. Харкова подав апеляційну скаргу на зазначене судове рішення.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Факт придбання спірного майна за особисті кошти підтверджується договором позики. позивач не надала суду першої інстанції будь-яких належних і допустимих доказів того, що спірне нерухоме майно набуто відповідачем за спільні сумісні кошти подружжя або за спільну працю подружжя. Позивач не ставить питання про припинення спільної сумісної власності.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Човганина М.І. на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 вересня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права спільної сумісної власності, поділ майна подружжя та визнання права власності на ідеальну частку.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права спільної сумісної власності, поділ майна подружжя та визнання права власності на ідеальну частку.

03 грудня 2019 року до суду подано відзив на апеляційну скаргу, в якому апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 вересня 2019 року без змін. Зазначає, що спірна квартира придбана у період шлюбу. В договорі купівлі-продажу не міститься посилань на те, що квартира придбана за рахунок особистих коштів відповідача, під час оформлення договору відповідач не повідомляв, що квартира купується за його особисті кошти. Суд дійшов правильного висновку, що квартира придбана у період шлюбу в інтересах сім`ї та за спільні кошти. Відповідачем не спростовано презумцію спільної сумісної власності майна подружжя на майно, не надано доказів наявності фінансової можливості надати у 2000 році позику в розмірі 90 000 доларів США, та які б підтверджували, що квартира була придбана за ці кошти.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність у ОСОБА_2 до шлюбу грошових заощаджень у розмірі, достатньому для придбання нерухомого майна та джерел їх надходжень. Доводи ОСОБА_2 про те, що спірне майно слід визнати його особистою приватною власністю , так як воно набуто за його особисті кошти, є безпідставними та недоведеними. При укладенні договору купівлі-продажу квартири та посвідчення правочину приватним нотаріусом Кравченко С.В. 23 травня 2009 року , позивач ОСОБА_1 підписала заяву, якою вона дала згоду чоловіку ОСОБА_2 купити за суму та на умовах на його розсуд, квартиру АДРЕСА_1 , за спільні кошти. Отже, під час оформлення договору купівлі-продажу квартири відповідач не повідомляв, що квартира купується за його особисті кошти. З огляду на викладені обставини, суд дійшов до висновку, що спірне нерухоме майно- квартира АДРЕСА_1 придбана подружжям під час перебування у шлюбі та за спільні кошти, в інтересах сім`ї, тому є їх спільним сумісним майном. Належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідачем не надано. Обставин, які б давали підстави для відступу від засад рівності часток подружжя судом не встановлено. Позивачем не доведено та не надано доказів того, що розмір аліментів, які вона одержує, є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей. Представником відповідача не було подано повного розрахунку вартості виконаних адвокатом робіт, витраченого часу на їх виконання, рахунку або квитанції про оплату ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу і не зроблено про це відповідної заяви, що є підставою для відмови у компенсації витрат на правничу допомогу адвоката.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 і ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 червня 2001 року, мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження, виданими відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м.Харкова НОМЕР_1 № 192483 від 14 грудня 2001 р. і НОМЕР_2 від 26 січня 2007 року відповідно ( т. 1 а.с.10,14,15).

Сторони з 2011 року постійно проживають у Федеративній Республіки Німеччина (а.с. 7-9). Рішенням Дільничного суду м. Брауншвейг у сімейних справах Федеративної Республіки Німеччини від 10 вересня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_8 розірвано. ( а.с. 50-55).

На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 23 травня 2009 р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кравченко С.В. за реєстровим № 930, ОСОБА_2 є власником трикімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 41,2 кв.м., загальною площею 68,3 кв.м. ( а.с. 11-12).

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Зі змісту зазначених норм випливає, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Відповідно до вимог статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Як на підставу своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що суд має право відступити від презумції рівності часток подружжя та збільшити розмір частки позивача, оскільки в даній квартирі проживають двоє неповнолітніх дітей, з метою поновлення її порушеного права та захисту прав неповнолітніх дітей, просить визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири.

Суд зауважує, що згідно ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Однак належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що мають істотне значення, зокрема що з нею проживають діти, при цьому розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, ОСОБА_1 не надано, відтак правових підстав відступити від засади рівності часток подружжя відповідно до вимог ч. 3 ст. 70 СК України судом не встановлено.

Відповідач ОСОБА_2 стверджував, що спірна квартира придбана за його особисті кошти, які він позичив ОСОБА_5 на 10 років і йому 18 травня 2009 року борг у розмірі 50 805 доларів США повернуто повністю, представником відповідача суду надані належним чином не засвідчені ксерокопії боргової розписки, вимога про дострокове погашення боргу через придбання квартири та відомість обліку погашення боргу. ( а.с. 141-144).

Згідно письмової заяви ОСОБА_5 він підтверджує факт того, шо позичав 16 лютого 2000 року у ОСОБА_2 гроші у розмірі 90 000 доларів США і повинен був повернути їх протягом 10 років. На вимогу відповідача, у зв`язку з його наміром придбати квартиру , 18 травня 2009 р. повернув залишок заборгованості в сумі 52000 доларів. Оскільки минув значний час, у нього не збереглися оригінали розписок та інших документів . До заяви додана копія паспорта, видана у 2016 році, з реєстрацією в с. Подвірки Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області з 2014 року ( така адреса значиться у борговій розписці, датованої 16.02.2000 р.) ( а.с. 130-131).

Свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 підтвердили, що з 2008 р. ОСОБА_2 став займатися реалізацією сільгоспродукції, позичав у них кошти по 10 тис. - 40 тис. у.о., завжди повертав.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 - однокласниця і подруга позивача, пояснила, що сторони познайомились у 2000 року, побралися наступного 2001 року, проживали на квартирі. Взимку 2002 року з Узбекистану приїхала матір відповідача і оселилися у них. ОСОБА_1 і ОСОБА_12 працювали менеджерами, деякий час відповідач не мав роботи, грошей не вистачало, а у 2004 року у позивача виявили онкозахворювання, що потребувало тривалого лікування.

Як вбачається з копії трудової книжки ОСОБА_2 , 1974 р. народження, з 1991 року по 1997 року він навчався в Харківському державному автомобільно-дорожньому технічному університеті, у липні 1999 року прийнятий на роботу та 03 січня 2000 року звільнився за власним бажанням з ТОВ «Геолан», у 2000 року працював менеджером на приватному підприємстві ( т. 2 а.с. 63-64).

Як свідчать матеріали справи, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 23 травня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кравченко С.В. за реєстровим № 930, ОСОБА_2 є власником трикімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 41,2 кв.м., загальною площею 68,3 кв.м. ( а.с. 11-12).

При цьому при укладенні договору купівлі-продажу квартири та посвідчення правочину приватним нотаріусом Кравченко С.В. 23 травня 2009 року позивач ОСОБА_1 підписала заяву, якою вона дала згоду чоловіку ОСОБА_2 купити за суму та на умовах на його розсуд, квартиру АДРЕСА_1 , за спільні кошти. ( т. 2 а.с. 39).

Таким чином під час оформлення договору купівлі-продажу квартири відповідач не повідомляв, що квартира купується за його особисті кошти та при оформленні договору купівлі-продажу не заперечував проти придбання майна за спільні кошти подружжя.

Крім того, за інформацією Центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб Державної фіскальної служби України, джерела та суми доходів ОСОБА_2 за період з 01 січня 1998 року по 31 грудня 2000 року відсутні. ( т. 2 а.с. 101).

Належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про наявність у ОСОБА_2 до шлюбу грошових заощаджень у розмірі, достатньому для придбання нерухомого майна та джерел їх надходжень відповідачем також не надано.

Доводи ОСОБА_2 про те, що спірне майно слід визнати його особистою приватною власністю, так як воно набуто за його особисті кошти, не знайшли свого підтвердження, є недоведеними.

Як зазначено вище, презумпція спільного сумісного майна подружжя може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

З огляду на викладене, саме відповідачу належить довести, що на вказане майно не поширюється правовий режим спільного сумісного майна.

Однак належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності майна подружжя ОСОБА_2 не надано.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, встановивши, що спірне нерухоме майно- квартира АДРЕСА_1 придбана подружжям під час перебування у шлюбі та за спільні кошти, в інтересах сім`ї, тому є їх спільним сумісним майном, дійшов обґрунтованого висновку про те, що вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу порівну з виділенням у власність по 1/2 частини кожному.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень ч. 3 ст. 77 ЦПК України.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд доходить висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

За таких обставин, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Човганина Михайла Івановича залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 березня 2020 року.

Головуючий І.О. Бровченко

Судді: Н.П. Пилипчук

С.С. Кругова