КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2020року м. Київ

Справа №756/7575/19

Апеляційне провадження №22-ц/824/4755/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Лугового Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Майбоженко А.М. 26 листопада 2019 року, повний текст рішення складено 26 грудня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Наукове виробниче підприємство «ТРАЙФЛ Ко., ЛТД» про захист честі, гідності та ділової репутації,

В С Т А Н О В И В

У лютому 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулися до суду першої інстанції з вищевказаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року на веб-сайті інтернет видання «Народный Корреспондент» за наступним посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 цитати висловлювань ОСОБА_2 , які містять недостовірну інформацію про позивача, а саме: «ІНФОРМАЦІЯ_5».

Вважає вказану інформацію недостовірною, такою, що порушує особисті немайнові права позивача і підлягає спростуванню. Відповідальність за дані порушення мають нести відповідачі ОСОБА_2 та ТОВ «Наукове виробниче підприємство «ТРАИФЛ Ко., ЛТД», як автор оспорюваного матеріалу та власник веб-сайту, на якому він розміщений (відповідно).

Вказує на те, що поширена інформація є твердженням про факти, які не відповідають дійсності, вводять суспільство в оману щодо особи позивача, принижують його ділову репутацію. Висловлювання про те, що від позивача фактично лунали «погрози фізичної ліквідації» - містить звинувачення у вчиненні злочину, відповідальність за який передбачена КК України. Ствердний характер викладу інформації вказує саме на те, що позивачем вчинено злочин, не допускаючи припущень щодо цього.

Поширена інформація є негативною, оскільки створює негативну оцінку позивача в очах необмеженого кола осіб, завдаючи шкоди його репутації.

Декларування таких тверджень підриває довіру виборців до позивача як народного депутата України, дискредитує його, руйнує багаторічний позитивний імідж позивача як добросовісного громадянина. Так, позивач є громадським діячем, народним депутатом, Головою Комітету Верховної Ради України з питань культури і духовності.

З цих підстав, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, позивач просив визнати недостовірною і такою, що принижує його честь, гідність, ділову репутацію інформацію, поширену ОСОБА_2 та ТОВ «Науково- виробниче підприємство «ТРАЙФЛ Ко., ЛТД» на веб-сайті nk.org . ua за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 саме, що подібні (до фізичної ліквідації ОСОБА_2 ) погрози звучали з вуст українського парламентаря - представника партії «Народний фронт» ОСОБА_6 . Також позивач просив зобов`язати ТОВ «Наукове виробниче підприємство «ТРАЙФЛ Ко., ЛТД» протягом одного місяця з дня набрання судовим рішенням в даній справі законної сили розмістити в мережі Інтернет на веб-сайті nk.org.ua під заголовком «Спростування недостовірної інформації» текст судового рішення у цій справі.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Наукове виробниче підприємство «ТРАЙФЛ Ко., ЛТД» про захист честі, гідності та ділової репутації - залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що матеріали справи не містять доказів того як, коли у який час і спосіб висловлювання щодо фізичної ліквідації ОСОБА_7 висловив ОСОБА_8 , що також не дозволяє суду співставити схожість чи встановити відмінність його висловлювань та «подібних погроз» з боку позивача ОСОБА_1 .

Також зазначено, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи, є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Саме публічною особою є позивач ОСОБА_1 , який на момент публікації оспорюваного інтерв`ю був народним депутатом України, Головою Комітету Верховної Ради України з питань культури та духовності, а тому суд вважає правильним позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Не погодився із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 , його представником адвокатом Кучерук Н.С., подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що висновок суду про віднесення спірної інформації до оціночного судження з підстав відсутності в ній посилань на дату, час, місце, спосіб дій позивача є безпідставним, оскільки, по-перше, чинне законодавство не встановлює таких критеріїв для відмежування фактичного твердження від оціночного судження як наявність/відсутність в спірній інформації посилань на дату, час, місце, спосіб дій особи, про яку така інформація поширена; по-друге, такий висновок не ґрунтується на жодному чинному нормативно-правовому акті; по-третє, зазначений висновок не узгоджується з практикою Верховного Суду, який відносить спірну інформацію до фактичних тверджень за відсутності в ній вищезазначених відомостей. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про відмову в позові з огляду на належність позивача до публічних осіб, оскільки, в справі про захист гідності, честі чи ділової репутації публічної особи суд повинен дотримуватись принципу презумпції невинуватості, поширені відповідачами фактичні твердження не підтверджуються жодних належним та допустимим доказом, яким може бути лише вирок суду, застосування до спірних відносин Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації та резолюції Парламентської асамблеї Ради Європи суперечить ст. 19 Конституції України, ст. 10 ЦПК України.

Враховуючи викладене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Кириленко І.І. заперечує проти доводів викладених в апеляційній скарзі. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків, просить у задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Паюнова Н.А. підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просила про скасування рішення суду першої інстанції, ухвалення нового судового рішення про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Кириленко І.І. заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Представник відповідача ТОВ «Наукове виробниче підприємство «ТРАЙФЛ Ко., ЛТД» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Тому колегія суддів апеляційного суду, керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважала за можливе розглянути справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року о 10:07 годині на веб-сайті Інтернет видання « Народный Корреспондент» за наступним посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_6 було опубліковано інтерв`ю ОСОБА_7 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_7 ». В даному інтерв`ю зазначено наступне: «ІНФОРМАЦІЯ_8».

Позивач просить суд визнати недостовірною, такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію позивача інформацію про те, що подібні (до фізичної ліквідації ОСОБА_2 ) погрози звучали з вуст українського парламентаря - представника партії «Народний фронт» ОСОБА_6 і спростувати її у спосіб, що визначений позивачем.

У статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17).

Конституцією України в ст.3 закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст.28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. А в силу ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах.

У відповідності з ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно з ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок порушення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування (ч.4 ст. 277 ЦК України).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом.

Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію.

Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила (ч.6 ст. 277 ЦК України).

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч.7 ст. 277 ЦК України).

Згідно із ч.2 ст.5 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

А відповідно до ч.1 ст.30 цього Закону ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду (ч.2 ст. 30 цього Закону).

У п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що при розгляді даної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Отже, спростуванню підлягає тільки поширена недостовірна інформація і саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

В рішенні від 10 серпня 2006 року у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. Межі припустимої критики відповідно ширші, коли йдеться про політика, ніж коли йдеться про пересічного громадянина. На відміну від останнього, кожне слово та дія першого неминуче та свідомо стають об'єктом ретельного вивчення з боку журналістів та громадськості, і, отже, він повинен виявляти вищий ступінь толерантності (див. Lingens v. Austria, рішення від 8 липня 1986, Series A no. 103, п. 42).

Суд також звернув увагу на те, що повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELSv. BELGIUM, стор. 236, параграф 47).

При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (статі 3, 4, 6 Декларації).

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці.

Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави стверджувати, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (рішення ЄСПЛ від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»).

Однак навіть у разі, якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання може залежати від того, чи існує достатнє «фактологічне підґрунтя» для оспорюваного висловлювання, в іншому випадку воно буде надмірним (рішення ЄСПЛ у справі «Ліндон, Очаковський-Лоран та Жулі проти Франції»). Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення ЄСПЛ у справі «Бразільє проти Франції» від 11 квітня 2006 року), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення ЄСПЛ «Патурель проти Франції» від 22 грудня 2005 року, «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України» від 02 червня 2016 року).

З наведених обставин справи вбачається, що позивач оспорює інформацію яка була озвучена відповідачем при наданні інтерв`ю, а саме ним було сказано: «ІНФОРМАЦІЯ_8».

Тобто в даній цитаті посилання на особу позивача іде опосередковано, в ній відсутня конкретизація щодо дій вчинених позивачем, а тому така інформація не може вважати як така, що містить фактичні твердження. Саме конкретизація обставин таких як дата, час та місце, спосіб та які саме дії були вчинені позивачем, є такими що підлягають перевірці з точки зору їх достовірності, їх відсутність унеможливлює здійснення такої перевірки. Саме по собі твердження «подібні виловлювання» разом з переліком ряду інших осіб ніж позивач не можуть сприйматися як констатація певного факту стосовно позивача. А отже слід погодитись з висновком суду першої інстанції, що вказана інформація носить оціночний характер і виключно суб`єктивну оцінку відповідача. Матеріали справи не містять доказів стосовно того, що відповідач публічно звинувачував позивача у вчиненні злочинів.

З огляду на зазначену природу оскаржуваних тверджень апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вони мають розглядатися у контексті оскаржуваної інформації у цілому як оціночні судження, а не чисті твердження щодо фактів.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини посадова особа органу державної влади, погоджуючись на виконання владних повноважень, бере на себе обов'язок нести і поєднаний з цими повноваженнями тягар, до складу якого входить, зокрема, певний дискомфорт від критичного ставлення до влади, а тому межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.

Таким чином, оскільки позивач є публічною особою, а тому свідомо відкритий для прискіпливого контролю за своєю особою, як з боку інших громадян, так і політиків.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення такого позову, має бути сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Судом не встановлено сукупності усіх обставин, які є підставою для задоволення позовних вимог, а тому підстави для визнання вказаної позивачами інформації такою, що не відповідає дійсності, порушує їх права і свободи, а також принижує їх честь та гідність, відсутні.

Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про захист честі, гідності і ділової репутації, які за відсутності доведеного порушеного права задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 17 березня 2020 року.