Провадження № 4-с/761/212/2020
У Х В А Л А

Іменем України

08 грудня 2020 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Кутіковій М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: державний виконавець Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Борисюк Роман Анатолійович, ОСОБА_2 про визнання неправомірними дій,-

ВСТАНОВИВ:

05 серпня 2020 року до суду надійшла зазначена скарга.

В скарзі скаржник просить:

визнати неправомірними дії Державного виконавця районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) Борисюка Романа Анатолійовича при виконанні виконавчого провадження в частині складання ним довідки-розрахунку заборгованості по аліментам за період з листопада 2017 року по квітень 2018 року включно, а також за період часу з 01 червня 2019 року по червень 2020 року включно.

Вимоги скаргиобгрунтовані тим, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Києва про стягнення аліментівбуло видано виконавчий лист, який перебуває на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.

Як зазначає заявник, з 01.05.2018 року він перебував на обліку у Центрі зайнятості та по 01.05.2019 року отримував допомогу по безробіттю розмір яких не перевищував 610,00 грн. щомісячно. Відповідно до рішення суду він мав би сплачувати ј із отриманих доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Потім з 01.05.2019 року заявник ще рік продовжував перебувати на обліку у Центрі зайнятості, проте йому припинили надавати допомогу по безробіттю. У вказаний проміжок часу на думку заявника він мав сплачувати аліменти в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, так як він не працював з поважних причин.

У зв`язку із вказаними обставинами заявник звертався до державного виконавця та просив провести перерахунок заборгованості по аліментам за період часу з 01.05.2018 року по 01.05.2020 року, до заяви надав відповідні довідки.

29.07.2020 року заявник отримаврозрахунок заборгованості із сплати аліментів за період з 14.07.2017 року по 01.07.2020 року, згідно з якою за листопад 2017 року визначено заборгованість виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, проте згідно з рішенням суду аліменти стягуються з 14.11.2017 року, тобто не за повний місяць.

Крім того, при розрахунку заборгованості визначена середня заробітна плата працівника даної місцевості за період з грудня 2017 року по квітень 2018 року, а також з червня 2019 року по червень 2020 року без відрахування податків та зборів, які утримуються із заробітної плати працівника згідно чинного законодавства України та нормативно-правових актів, що суперечить положенням статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» та п.13 Постанови Кабінету міністрів України від 26.02.1993 року (з наступними змінами).

04.11.2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 на скаргу в якому вона просить відмовити в задоволенні скарги на тій підставі, що ОСОБА_1 злісно ухиляється від сплати аліментів, хоча і має стабільний дохід. Заявник є працездатною особою та перебування на обліку в центрі зайнятості не свідчить про те що він не має інших доходів.

Відповідь на відзив до суду не надходила.

В судове засідання сторони не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомили.

Заявник звернувся до суду із заявою про слухання справи в його відсутність та зазначає, що вимоги скарги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Так як неявка сторін належно повідомлених про час та місце слухання справи у відповідності до положень статті ч.2 ст.450ЦПК України не є перешкодою для розгляду скарги по суті, суд ухвалив про слухання справи у відсутність сторін.

Вивчивши матеріали справи, врахувавши заяви сторін, оцінивши надані суду докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні скарги за наступних підстав.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частина 2 та 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначає права та обов`язки державного виконавця.

Як встановлено в судовому засіданні, на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження №55856163 з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м.Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј частини всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.11.2017 року і до досягнення ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В межах зазначеного виконавчого провадження неодноразово складались довідки розрахунки заборгованості.

Згідно з довідкою-розрахунком за період з 14.11.2017 року по 01.07.2020 року заборгованість зі сплати аліментів становить 77 005,13 грн.

Частина 3 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Стаття 195 СК України визначає, що заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості (ч.2 ст.195 СК України).

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (ч.3 ст.195 СК України).

Згідно з ч.4 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі:

1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача;

2) подання заяви стягувачем або боржником;

3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи;

4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби;

5) закінчення виконавчого провадження.

В той же час ч.8 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

У відповідності до ч.13 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем на вимогу стягувача протягом трьох робочих днів у випадках, встановлених законом.

Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів дійсна протягом одного місяця з дня її видачі.

Як зазначав заявник у скарзі, державним виконавцем всупереч рішення суду аліменти за листопад 2017 року нараховані за повний місяць, хоча згідно з рішенням суду аліменти стягуються з 14.11.2017 року.

Крім того, заявник зазначав, що в період часу з 10.05.2018 року по травень 2020 року за час перебування на обліку в Центрі зайнятості, аліменти мали нараховуватись в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

На підтвердження перебування в період з 10.05.2018 року по 27.05.2019 року та з 10.07.2019 року по 12.06.2020 року на обліку в Шевченківській районній філії Київського міського центру зайнятості Таборов О.В. надав копію довідки №2911-2184/20 від 21.07.2020 року та №2911-2185/20 від 21.07.2020 року.

У вимогах скарги ОСОБА_1 просив визнати неправомірними дії Державного виконавця районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) Борисюка Романа Анатолійовича при виконанні виконавчого провадження в частині складання ним довідки-розрахунку заборгованості по аліментам за період з листопада 2017 року по квітень 2018 року включно, а також за період часу з 01 червня 2019 року по червень 2020 року включно

В той же час, як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, 10.09.2018 року ОСОБА_1 звертався до державного виконавця із клопотанням та просив здійснити перерахунок заборгованості за період з 14.11.2017 року по 31.01.2018 року завирахуванням податків і зборів згідно з чинним законодавством України.

Після цього державним виконавцем неодноразово складалась довідка-розрахунок заборгованості та згідно з довідкою за період з 14.11.2017 року по 01.11.2019 року заборгованість становить 77 644,76 грн.

17.01.2020 року ОСОБА_1 звертався до державного виконавця із клопотанням про здійснення перерахунку заборгованості за період з 01.01.2018 року по 01.06.2019 року в зв`язку з тим, що він з 01.05.2018 року і по 17.01.2020 року перебуває на обліку у Шевченківській філії Київського міського центру зайнятості, а тому не має бути нараховано заборгованість за вказаний період, виходячи із середньої заробітної плати працівника даної місцевості.

До клопотання надавалась довідка про доходи за 2018 рік та отримані виплати як зареєстрованого безробітного; довідка про перебування на обліку як безробітного з 10.07.2019 року (інформація про виплати відсутня).

Матеріали виконавчого провадження не місять відповіді на зазначене клопотання та заявник не дав суду доказів, що він звертався до суду із скаргою щодо бездіяльності державного виконавця.

07.07.2020 року ОСОБА_1 повторно звернувся до державного виконавця та просив розглянути його заяву від 17.01.2020 року.

Матеріали виконавчого провадження не місять відповіді на лист від 07.07.2020 року.

В той же час, 21.07.2020 року державний виконавець виготовив розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за період з 14.11.2017 року по 01.07.2020 року.

Відповідно до вимог ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з положеннями статті 450 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду:

а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи;

б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Заявник не звертався до суду із клопотанням про поновлення пропущеного строку. В судове засідання не з`явився, та суд відповідно був позбавлений можливості встановити причини пропуску встановленого ЦПК України строку.

Стаття 126 ЦПК України визначає, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, оскільки заявнику про здійснення нарахування заборгованості за період з листопада 2017 року по 01.06.2019 року було відомо ще 17.01.2020 року, проте до суду заявник із скаргою в десятиденний строк не звернувся, не звернувся до суду з клопотанням про поновлення пропущеного строку, тому суд вважає за можливе в цій частині вимоги скарги залишити без розгляду.

В той же час, що стосується здійсненого нарахування за період лютий-червень 2020 року варто зауважити, що положення статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» не поширюються на порядок виплати аліментів.

Постановою кабінету міністрів України від 26 лютого 1993 р. N 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб» передбачено, що утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і за роботою за сумісництвом, в тому числі з:допомоги по безробіттю (п.13).

Крім того, пунктом 13 зазначеної постанови передбачено, щоутримання аліментів провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків.

Як вбачається із вимог скарги, ОСОБА_1 не просив скасувати довідку-розрахунок заборгованості зі сплати аліментів та не просив здійснити перерахунок такої заборгованості, а лише просив визнати неправомірними дії Державного виконавця районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) Борисюка Романа Анатолійовича при виконанні виконавчого провадження в частині складання ним довідки-розрахунку заборгованості по аліментам за період з листопада 2017 року по квітень 2018 року включно, а також за період часу з 01 червня 2019 року по червень 2020 року включно.

Крім того, у вимогах скарги скаржник не обгрунтував та не зазначив в якому розмірі мало б бути нараховано аліменти та з яких сум, враховуючи що він зазначає, що аліменти нараховані із сум, з яких не відраховано податки.

Відповідно до вимог ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з ч.2 ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам, враховуючи, що саме до обов`язків державного виконавця належить складання довідки-розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, заявник не конкретизував в чому розрахунки проведені державним виконавцем є невірними та не відповідають положенням діючого законодавства, в судовому засіданні встановлено, що в діях державного виконавця не встановлено порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження», а тому суд приходить до висновку що відсутні законом передбачені підстави для задоволення заявлених вимог скарги.

На підставі вищевикладеного та керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 447-451 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 в частині визнання неправомірними дії Державного виконавця районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) Борисюка Романа Анатолійовича при виконанні виконавчого провадження в частині складання ним довідки-розрахунку заборгованості по аліментам за період з листопада 2017 року по квітень 2018 року включно - залишити без розгляду.

В задоволенні скарги ОСОБА_1 в частині визнання неправомірними дії Державного виконавця районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) Борисюка Романа Анатолійовича при виконанні виконавчого провадження в частині складання ним довідки-розрахунку заборгованості по аліментам за період з 01 червня 2019 року по червень 2020 року включно - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали безпосередньо до Київського апеляційного суду.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шевченківський районний суд міста Києва.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: Н.Г.Притула