справа № 208/4410/20
№ провадження 2/208/1729/20
24 листопада 2020 р. м. Кам`янське
Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі:
Головуючого, судді - Івченко Т.П.
За участю: секретаря судового засідання - Корнієнко К.Є.,
розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Кам`янське Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 «про захист прав споживачів»,-
У липні 2020 року до провадження Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов зазначений позов, за яким позивач - ОСОБА_1 просить:
- стягнути з відповідача, фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , грошові кошти в сумі 8 000 грн., за невиконання договірних зобов`язань;
- стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , спричинену моральну шкоду в розмірі 10 00 гривень;
- стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , понесені мною судові витрати в сумі 1200 грн.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 07 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , в усній формі було укладено договір про надання останнім послуг щодо виготовлення та встановлення ним кухонних меблів у належній мені квартирі АДРЕСА_1 , а позивач зобов`язалась виплатити обумовлену нами суму грошових коштів в розмірі 32 000 (тридцять дві тисячі) грн., двома частками: 70% (22 000 грн.) одразу при укладенні договору на придбання матеріалів, і 30 % (10 000) після виготовлення і встановлення меблів, строком до 30 листопада 2019 року. Стаття 639 ЦПК України передбачає, що: «1. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом...» На виконання умов договору, позивачем було сплачено ОСОБА_2 на придбання матеріалів 22 000 грн. (тобто перший платіж), а відповідач ОСОБА_2 , в свою чергу, умови нашого договору виконав не в повному обсязі і станом на лютий 2020 року ним було лише виготовлено та змонтовано декілька шаф. Вартість виконаних ним робіт була оцінена нами у 10 000 грн., після чого відповідач почав ухилятись від виконання взятих на себе зобов`язань, не відповідав на телефонні дзвінки, уникав зустрічей, а деякий час мати з ним зв`язок позивач могла лише через спільного знайомого ОСОБА_3 , який порекомендував відповідача в якості майстра. Позивач неодноразово зверталась до ОСОБА_2 з вимогою виконати умови договору або повернути позивачу залишок невідпрацьованих кошті, відповідач запевняв позивача, що до 28 лютого 2020 року виготовить і встановить меблі, а у іншому випадку поверне кошти в розмірі 12 000 грн. до 01 березня 2020 року, про що власноручно 14 лютого 2020 року написав розписку. Однак, в обумовлений в розписці строк ОСОБА_2 меблі так і не виготовив у повному обсязі і не встановив, а повернув позивачу лише частину коштів в розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн., а залишок коштів в розмірі 8 000 (вісім тисяч) грн. відповідач так і не повернув, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до Кам`янського ВП з заявою про прийняття заходів до ОСОБА_2 . За результатами розгляду заяви слідчим Кам`янського ВП 31 березня 2020 року було видано довідку за матеріалами ЖЄО №5965 про те, що ОСОБА_2 зобов`язався повернути кошти згідно написаній ним розписці у повному обсязі за невиконання своїх зобов`язань. Також позивачу було роз`яснено, що викладене у заяві не містить даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення, це є цивільно-правовими правовідносинами і для вирішення даного питання ОСОБА_1 рекомендовано звернутись до суду. У зв`язку з тим, що відповідач не бажає у добровільному порядку вирішувати спір, який виник між сторонами, категорично відмовляється йти на контакт та повернути отримані кошти за невиконані ним зобов`язання, позивач вимушена звертатись за захистом своїх законних прав до суду і просити у примусовому порядку стягнути ці кошти з відповідача. Окрім матеріальної шкоди, завданої відповідачем, позивачу була спричинена також і моральна шкода, яку вона оцінює у 10 000 грн., і полягає вона в моральних приниженнях, які позивач відчувала і відчуває у зв`язку з її неодноразовими зверненнями до відповідача з проханнями про виконання ним своїх обов`язків щодо виготовлення кухонних меблів або повернення коштів. ОСОБА_1 відчуває себе обманутою, оскільки фактично укладаючи договір з приватним підприємцем вона розраховувала, що їй будуть надані якісні послуги, а натомість вона залишилась без меблів і без грошових коштів, що на той час унеможливлювало її звернення до іншого фахівця, і у зв`язку зі значним підвищенням цін, призвело до значних додаткових затрат. На фоні нервового стресу загострилось хронічне захворювання «пієлонефрит» і ОСОБА_1 вимушена була звертатись до сімейного лікаря для надання їй медичної допомоги. В той час, коли вона проходила лікування, відповідач спілкувався з її матір`ю і продовжував тягнути час пустими обіцянками, хоча, не мав наміру виконувати взяті на себе обов`язки. Позивач не могла навіть уявити, що їй доведеться відстоювати своє законне право споживача, звертаючись до правоохоронних органів і до суду, витрачаючи свій час, знову ж таки зазнаючи додаткових грошових затрат.
2. Позиція відповідачів.
Відповідач Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 не скористався своїм правом та не подав в строк, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття позовного провадження, відзив на позов, який має відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, та докази в підтвердження обставин, на яких ґрунтується заперечення, а також не подав зустрічний позов.
3. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи.
08.07.2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовною заявою.
08.07.2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з клопотанням про допит свідків.
08.07.2020 Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено до розгляду.
Позивач ОСОБА_1 користуючись своїм правом подав заяву про проведення судового розгляду за своєю відсутності, підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, та відізвала клопотання про допит свідків.
Відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_2 будучи належним чином сповіщеним про дату, час та місце судового розгляду, до судового засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, судові повістки - виклики направлені відповідачу на офіційну адресу його реєстрації.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів.
4. Фактичні обставини встановлені судом.
07 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Свідоцтво серія НОМЕР_2 в усній формі було укладено договір про надання останнім послуг щодо виготовлення та встановлення ним кухонних меблів у належній мені квартирі АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 зобов`язалась виплатити ФОП ОСОБА_2 обумовлену нами суму грошових коштів в розмірі 32 000 (тридцять дві тисячі) гривень, двома частками:
-70 % - 22 000 (двадцять дві тисячі) гривень 00 копійок - одразу при укладенні договору на придбання матеріалів;
- 30 % - 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок - після виготовлення і встановлення меблів, строком до 30 листопада 2019 року.
На виконання умов договору, позивачем було сплачено ОСОБА_2 на придбання матеріалів 22 000 грн. (тобто перший платіж), а відповідач ОСОБА_2 , в свою чергу, умови нашого договору виконав не в повному обсязі і станом на лютий 2020 року ним було лише виготовлено та змонтовано декілька шаф.
Вартість виконаних робіт була оцінена у 10 000 грн., після чого відповідач почав ухилятись від виконання взятих на себе зобов`язань, не відповідав на телефонні дзвінки, уникав зустрічей.
Позивач неодноразово зверталась до ОСОБА_2 з вимогою виконати умови договору або повернути позивачу залишок невідпрацьованих кошті, відповідач запевняв позивача, що до 28 лютого 2020 року виготовить і встановить меблі, а у іншому випадку поверне кошти в розмірі 12 000 грн. до 01 березня 2020 року, про що власноручно 14 лютого 2020 року написав розписку.
Однак, в обумовлений в розписці строк ОСОБА_2 меблі так і не виготовив у повному обсязі і не встановив, а повернув позивачу лише частину коштів в розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн., а залишок коштів в розмірі 8 000 (вісім тисяч) грн. відповідач так і не повернув, що підтверджено наданими роздруківками з телефонного листування.
ОСОБА_1 звернулась до Кам`янського ВП з заявою про прийняття заходів до ОСОБА_2 , що підтверджено копією заяви.
За результатами розгляду заяви слідчим Кам`янського ВП 31 березня 2020 року було видано довідку за матеріалами ЖЄО №5965 про те, що ОСОБА_2 зобов`язався повернути кошти згідно написаній ним розписці у повному обсязі за невиконання своїх зобов`язань.
Окрім матеріальної шкоди, завданої відповідачем, позивачу була спричинена також і моральна шкода, яку вона оцінює у 10 000 грн., і полягає вона в моральних приниженнях, які позивач відчувала і відчуває у зв`язку з її неодноразовими зверненнями до відповідача з проханнями про виконання ним своїх обов`язків щодо виготовлення кухонних меблів або повернення коштів.
ОСОБА_1 відчувала себе обманутою, оскільки фактично укладаючи договір з приватним підприємцем вона розраховувала, що їй будуть надані якісні послуги, а натомість вона залишилась без меблів і без грошових коштів, що на той час унеможливлювало її звернення до іншого фахівця, і у зв`язку зі значним підвищенням цін, призвело до значних додаткових затрат.
На фоні нервового стресу загострилось хронічне захворювання «пієлонефрит» і ОСОБА_1 вимушена була звертатись до сімейного лікаря для надання їй медичної допомоги.
5. Правові норми законодавства застосовані судом.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Стаття 47 Конституції України зазначає, що кожна особа, яка проживає в Україні, має право на житло.
Так, стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Відповідно до ч.1ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі ст.ст.526,530,599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним.
Відповідно до п. 17 ч. 1ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 215ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Пунктом 7 ч. 1ст. 15ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону- умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.
Аналізуючи норму статті 18Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті3, частина третя статті509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачиться на користь споживача.
Статтею 19 названого Закону, зокрема, передбачено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни, потреби у послугах. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Відповідно до ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів», права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Відсутність належної ліцензії на здійснення діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном та відсутність додатку до договору, а саме копії погодженого проекту трудового договору з іноземним роботодавцем є обмеженням визначених пунктами 3, 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст.509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та ведення чесної підприємницької практики. Вказані умови, ураховуючи зазначені вище положення, є несправедливими в розумінні ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів».
Згідно правових висновків, викладених у постанові ВСУ від 14.11.2011 р. у справі № 6-40цс11, договір про надання послуг є складним зобов`язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов`язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. У ч. 3ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2ст. 625ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
6. Висновки та мотиви прийнятого рішення.
07 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Свідоцтво серія НОМЕР_2 в усній формі було укладено договір про надання останнім послуг щодо виготовлення та встановлення ним кухонних меблів у належній мені квартирі АДРЕСА_1 .
Суд керує ходом процесу, спрямовує дії осіб, що беруть участь у процесі, забезпечує виконання та здійснення ними прав і обов`язків, виносить рішення, які мають владний характер, вирішує матеріально-правовий спір, чим і здійснює захист порушеного або оскарженого суб`єктивного права. Також, суд виступає як учасник процесуальних відносин, як владний орган, наділений повноваженням вирішувати правові питання, які можуть виникнути у зв`язку з розглядом конкретної справи. Та те, що наділяючи суд правом вимагати від учасників процесу в рамках наданих їм процесуальним законодавством повноважень, належної поведінки, держава одночасно з цим встановлює і для самого суд у рамки дозволеної поведінки.
У відповідності до вимог ЦПК України відповідач, має право подати в строк, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження, відзив на позов, який має відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, та докази в підтвердження обставин, на яких ґрунтується заперечення, а також подати зустрічний позов. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежать від неї. Копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. Одночасно до відзиву мають бути додані документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.
З метою встановлення справедливого та ефективного захисту прав відповідно до частини 1 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керуючись принципом верховенства права та у відповідності до пункту 11частини 2 статті 1 ЦПК України неприпустимості зловживання процесуальними правами.
Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, про відмову у задоволені заяви про перенесення судового розгляду, для надання позивачем відповіді на відзив.
Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів.
Вирішуючи питання щодо доказів, суд враховує інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову. Принцип належності доказів полягає в тому, що суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.
Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.
Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.
Традиційно правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.
Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.
Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.
Відповідно дост.129 Конституції України Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини, та рішень Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року, від 22.10.2010 року, від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011 принцип правової визначеності (основу якого утворює ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин визначених правових наслідків) є складовим елементом верховенства права.
Відповідно до підпункту «m» пункту 1, також п. 47, 49 висновків та рекомендацій Висновку № 11 (2008) Консультативної ради Європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень (від 18.12.2008р.), якість судового рішення залежить насамперед від якості його обґрунтування, яке може містити тлумачення юридичних принципів; при цьому завжди необхідно дбати про забезпечення правової визначеності та послідовності. Однак коли суд вирішує відійти від попередньої практики, у рішенні слід чітко вказати про це.
При цьому законність судового рішення виступає однією з гарантій встановлення істини у справі та забезпечення захисту прав і свобод людини. У цьому зв`язку законодавчий зміст принципу законності є тим положенням, яке гарантує абсолютний правовий захист, що надає можливість суб`єктам права бути захищеними у правовий спосіб незалежно від будь-яких обмежень приватного чи державного характеру.
Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 21 лютого 2018 року, справа № 736/719/16-ц, провадження № 61-2068св18 істотним порушенням норм процесуального права є зокрема, порушення судами першої та апеляційної інстанцій процедури встановлення фактичних обставин справи на підставі припущень, без підтвердження їх доказами.
Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як вбачається зі змісту позовних вимог, до теперішнього часу зобов`язання відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за спірним договором не виконані й отримані від позивача ОСОБА_1 грошові кошти не повернуті. Позивач ОСОБА_1 вказує, що укладений договір порушує його права як споживача, а умови цього договору не відповідають Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач укладаючи із позивачем оспорюваний договір застосовував нечесну підприємницьку практику та на протязі обіцяного часу не вчинив жодних дій які б свідчили про намагання виконати умови договору.
Щодо стягнення моральної шкоди.
Позивач ОСОБА_1 , зазначає, що окрім матеріальної шкоди, завданої відповідачем, їй була спричинена також і моральна шкода, яку вона оцінює у 10 000 грн., і полягає вона в моральних приниженнях, які позивач відчувала і відчуває у зв`язку з її неодноразовими зверненнями до відповідача з проханнями про виконання ним своїх обов`язків щодо виготовлення кухонних меблів або повернення коштів. ОСОБА_1 відчувала себе обманутою, оскільки фактично укладаючи договір з приватним підприємцем вона розраховувала, що їй будуть надані якісні послуги, а натомість вона залишилась без меблів і без грошових коштів, що на той час унеможливлювало її звернення до іншого фахівця, і у зв`язку зі значним підвищенням цін, призвело до значних додаткових затрат. На фоні нервового стресу загострилось хронічне захворювання «пієлонефрит» і ОСОБА_1 вимушена була звертатись до сімейного лікаря для надання їй медичної допомоги.
Враховуючи вище вказані норми суд приходить до висновку, щодо часткового задоволення даної вимоги, а саме в розмірі- 1000 (одна тисяча) гривень 00 копійок на відшкодування моральної шкоди.
7. Судові витрати.
Щодо позовних вимог в частині стягнення збитків у вигляді витрат на правову допомогу, позивачем заявлена сума в розмірі 1200 (одна тисяча двісті) гривень 00 копійок.
Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду у від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. , де було розглянуто питання, щодо стягнення витрати на правничу допомогу зазначено:
Щодо оцінки витрат на професійну правничу допомогу
Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включно з підготовкою до її розгляду, збиранням доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються за договором і на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості;
- розмір компенсації витрат адвоката встановлюється договором про надання правничої допомоги на підставі доказів;
- сума компенсації визначається за детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і витрат, необхідних для надання правничої допомоги;
- заявлені витрати на адвоката мають бути співмірними зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг і виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Щодо ролі суду в розподілі судових витрат
Суд у позовному провадженні є арбітром, що надає оцінку тим доказам і доводам, що наводяться сторонами у справі. Тобто суд не може діяти на користь будь-якої зі сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Таким чином, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають розподілу, за клопотанням іншої сторони. Саме інша сторона зобов`язана довести неспівмірність заявлених опонентом витрат.
Щодо критеріїв визначення та розподілу судових витрат
ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат:
3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Щодо своєчасного подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу
Велика Палата вважає, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів стосовно розміру судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні. Така практика запроваджена в Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду, зокрема у постанові від 16 квітня 2019 року у справі № 817/1889/17.
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
У ЦПК України визначено види судових витрат.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).
Щодо вирішення питання про професійну правничу допомогу
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
На підтвердження понесених сум витрат на правову допомогу позивачем надано додаток, а саме:
-Договір № 16 від 07.07.2020 року про надання юридичних послуг;
-Акт приймання виконаних робіт за Договором № 16 від 07.07.2020 року;
-Копія свідоцтва про право заняття адвокатської діяльністю, на обов`язковість яких наголошено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 09.06.2020 року суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що розмір витрат на правову допомогу підтверджено.
Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача має бути стягнуто на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі - 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) гривня 60 копійок.
Керуючись ст.ст.1, 2, 12, ч.2 ст.13, 81, 141, 174, 263-265,280 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 «про захист прав споживачів» - задовольнити частково.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ; адреса проживання: АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 - грошові кошти в сумі 8 000 (вісім тисяч) гривень 00 копійок, за невиконання ним договірних зобов`язань.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ; адреса проживання: АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 - 1000 (одна тисяча) гривень 00 копійок - суму моральної шкоди.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ; адреса проживання: АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 - 1200 (одна тисяча двісті ) гривень - суму понесених судових витрат за надання правової допомоги.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ; адреса проживання: АДРЕСА_4 на користь держави судовий збір в розмірі - 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) гривня 60 копійок.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем заочне рішення суду може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Відповідачем заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ; адреса проживання: АДРЕСА_4 .
Суддя Івченко Т. П.