№ 207/2615/17
№ 2/207/402/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2020 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Юрченко І.М.

при секретарі Сівачук А.А.

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4 ,

представника відповідача ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Кам`янське Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок злочину,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з цивільним позовом до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок злочину, в якому, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просить стягнути з ОСОБА_4 на свою користь 47 084,70 грн. у відшкодування завданої матеріальної шкоди, та 40000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Сторона позивача обґрунтовує свої позовні вимоги наступним.

Органами досудового слідства ОСОБА_4 обвинувачувався в тому, що 17.07.2000р. близько 20 год. 20 хв., керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ 2103 держ. номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_6 , рухаючись по вулиці Дорожній у м. Дніпродзержинську, з боку селища Будівельників в напрямку соцміста, в районі будівлі 58 по вищевказаній вулиці, здійснюючи обгін рухомого в попутному напрямку автомобіля КРАЗ державний номер НОМЕР_2 , не переконавшись у безпеці виконуваного маневру, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з зустрічно рухомим мотоциклом МТ-10 без державного номера під керуванням ОСОБА_7 .

У зв`язку зі зіткненням транспортних засобів пасажир мотоцикла МТ-10 ОСОБА_8 , 1939 р.н. (мати позивачки), отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, многооскальчатого перелому кісток черепа, вдавленого перелому кісток черепа в області лобно-скроневої праворуч, з 7 обломками різної форми, які спричинили смерть потерпілої, що підтверджуються висновком судової медичної експертизи №640-Є від 08.09.2000р.

Водій мотоцикла НОМЕР_3 ОСОБА_9 , 1978 р.н. (рідний брат позивачки), отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, перелому кісток черепа в лобовій ділянці у вигляді трикутника, які спричинили смерть потерпілого, що підтверджуються висновком судової медичної експертизи №639 від 08.09.2000р.

Позивачка стверджує, що причиною дорожньо-транспортної пригоди є дії водія автомобіля ВАЗ-2103 ОСОБА_4 , який грубо порушив вимоги пунктів 10.1, 14.2 Правил дорожнього руху України, які згідно з висновком судової автотехнічної експертизи №870 від 29.09.2000р. не відповідали вимогам пунктів 10.1 та 14.2 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору, знаходилося в причинному зв`язку з настанням події даної пригоди. ОСОБА_4 обвинувачувався у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України.

Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 28.07.2017р. по справі №207/3511/16-к кримінальне провадження №0000133 відносно ОСОБА_4 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, закрито зі звільненням від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності.

ОСОБА_4 не наполягав на ухваленні виправдовувального вироку. Він розумів, що закриття провадження за закінченням строку давності не є реабілітуючою обставиною.

Судом по справі №207/3511/16-к відповідачу перед винесенням ухвали від 28.07.2017р. у справі було роз`яснено, що закриття судового провадження у зв`язку із закінченням строків давності не звільняє відповідача від виконання цивільно-правових зобов`язань.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Кримінального кодексу України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від слідства або суду. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років.

З моменту вчинення злочину минуло сімнадцять років.

ОСОБА_4 не наполягав на ухваленні виправдовувального вироку.

Вказаною вище ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська цивільний позов ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 50837,97 грн. та моральної шкоди у розмірі 40000,00 грн., залишено у кримінальному провадженні без розгляду.

В судове засідання з`явилися позивач та її представники, надали суду пояснення, в яких підтвердили свою позицію, висловлену в позовній заяві. Наполягали на задоволенні позовних вимог. Позивачка також пояснила, що у зв`язку з втратою найрідніших людей своєї матері та рідного брата, вона зазначала значних моральних страждань, з втратою близьких людей, вона пережила емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, образи, обурення, тривоги, несправедливості від уникнення особою, що вчинила злочин, відповідальності. Наслідки перенесеної події призвели до появи негативних психоматичних та психоемоційних змін: порушення сну, швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, нервозність, дратівливість, образливість, реакції замикання, емоційна напруга. Значний час їй доводилось вживати лікарські засоби, щоб заспокоїти свою нервову систему

Також в судове засідання з`явилися відповідач та його представник.

Проти позовних вимог заперечували.

Свої заперечення відповідач обґрунтовує тим, що не вчиняв злочин, його дії не спричиняли дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої загинули близькі родичі позивачки.

Посилаються на те, що судом в кримінальній справі №207/3511/16-к вина відповідача не була встановлена.

Зазначають також про те, що висновок судової автотехнічної експертизи неможна вважати допустимим доказом по справі, тому що він складений з порушенням законодавства, а саме, висновок складений з урахуванням постанови слідчого про уточнення місця зіткнення транспортних засобів (а/с 68 в матеріалах №207/3511/16-к), яка не передбачена як процесуальний документ редакцією КПК України 2012 року.

Вважає вказаний висновок очевидно недопустимим доказом у справі, що не може бути використаний як доказ вини відповідача.

Також представник відповідача зазначає, що посилання позивача на ст. 625 ЦК України в частині інфляційного збільшення суми стягнення є незаконним, оскільки вказана стаття поширюється лише на договірні грошові зобов`язання.

При цьому будь-яких заперечень щодо правильності самого розрахунку інфляційного збільшення відповідачем та його представником суду не надано.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що на той час, коли трапилась ДТП, вона мешкала по сусідству з позивачкою ОСОБА_1 , а саме в будинку АДРЕСА_1 , а позивачка проживала по тій же вулиці в будинку АДРЕСА_2 . Вона була свідком того, як позивачка важко переживала загибель своїх родичів: рідного брата та матері, адже вони дуже тісно спілкувалися, мали теплі близькі стосунки. Вона дуже страждала від їх раптової смерті, почала вживати заспокійливі ліки. Позивачка навіть не змогла жити в своєму будинку по вул.Ярославська через те, що їй доводилось часто проїжджати по тій дорозі, де трапилась ДТП, так як виїзд з селища будівельників, де вона проживала проходить через те місце, де сталась ДТП, тому позивачка вимушена була змінити місце свого мешкання.

Суд, дослідивши доводи сторін, письмові докази, проаналізувавши нормативно-правові акти у відповідній сфері, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України.

Судом встановлено, що органами досудового слідства ОСОБА_4 обвинувачувався в тому, що 17.07.2000р. близько 20 год. 20 хв., керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ 2103 держ. номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_6 , рухаючись по вулиці Дорожній у м. Дніпродзержинську, з боку селища Будівельників в напрямку соцміста, в районі будівлі 58 по вищевказаній вулиці, здійснюючи обгін рухомого в попутному напрямку автомобіля КРАЗ державний номер НОМЕР_2 , не переконавшись у безпеці виконуваного маневру, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з зустрічно рухомим мотоциклом МТ-10 без державного номера під керуванням ОСОБА_7 .

У зв`язку зі зіткненням транспортних засобів пасажир мотоцикла МТ-10 ОСОБА_8 , 1939 р.н., отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, многооскальчатого перелому кісток черепа, вдавленого перелому кісток черепа в області лобно-скроневої праворуч, з 7 обломками різної форми, які спричинили смерть потерпілої, що підтверджуються висновком судової медичної експертизи №640-Є від 08.09.2000р.

Водій мотоцикла НОМЕР_3 ОСОБА_9 , 1978 р.н., отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, перелому кісток черепа в лобовій ділянці у вигляді трикутника, які спричинили смерть потерпілого, що підтверджуються висновком судової медичної експертизи №639 від 08.09.2000р.

Позивачка ОСОБА_1 стверджує, що даним злочином їй було спричинено матеріальні збитки, пов`язані з витратами на поховання загиблих родичів, та моральні страждання, що виразились у сильних душевних переживаннях, страхах, пов`язаних зі смертю її близьких родичів. Дана подія сталася двадцять років тому неподалік від її будинку, і змінила її життя після ДТП. Почуття тривоги переслідують її і до цього часу. Вона не може без хвилювань проходити по цій вулиці, де сталася ця трагічна подія. Факт протиправної поведінки вказує на наявність моральної шкоди, яка визначилася у погіршенні стану її здоров`я, у зв`язку із глибиною духовних страждань та порушенням звичайного способу життя, нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя.

Як вбачається з обвинувального акту, який міститься в матеріалах справи №207/3511/16-к, причиною дорожньо-транспортної пригоди є дії водія автомобіля ВАЗ-2103 ОСОБА_4 , який грубо порушив вимоги пунктів 10.1, 14.2 Правил дорожнього руху України, які згідно з висновком судової автотехнічної експертизи №870 від 29.09.2000р. не відповідали вимогам пунктів 10.1 та 14.2 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору, знаходилося в причинному зв`язку з настанням події даної пригоди.

Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 28.07.2017р. по справі №207/3511/16-к кримінальне провадження №0000133 відносно ОСОБА_4 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, закрито зі звільненням від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності (ар.с.8-9).

Також цією ухвалою цивільний позов ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди було залишено без розгляду з одночасним роз`ясненням процесуального права звернутись до суду з відповідними вимогами в порядку Цивільного процесуального кодексу України.

В ухвалі Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 28.07.2017р. по справі №207/3511/16-к зазначено, що судом обвинуваченому роз`яснено, що закриття судового провадження у зв`язку із закінченням строків давності не звільняє його від виконання цивільно-правових зобов`язань. Також судом йому роз`яснено, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності не є реабілітуючою обставиною, не призупиняє цивільно-правові зобов`язання (ар.с.9).

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 підтримав клопотання про закриття кримінального провадження відносно нього за закінченням строків давності.

Відповідно до частини шостої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

На підставі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичною особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаних норм зобов`язання з відшкодування шкоди - це такі цивільно-правові зобов`язання, в яких потерпіла сторона (кредитор) має право вимагати від боржника (заподіювача шкоди) повного відшкодування протиправно завданої шкоди шляхом надання відповідного майна в натурі або відшкодування збитків.

Щодо доведеності вини відповідача у завданні матеріальної та моральної шкоди позивачці, суд виходить з наступного.

Дослідженням доказів, які містяться в матеріалах кримінальної справи №207/3511/16-к, зокрема висновку судової авто технічної експертизи встановлено, що причиною дорожньо-транспортної пригоди є дії водія автомобіля ВАЗ-2103 ОСОБА_4 , який грубо порушив вимоги пунктів 10.1, 14.2 Правил дорожнього руху України, які згідно з висновком судової автотехнічної експертизи №870 від 29.09.2000р. не відповідали вимогам пунктів 10.1 та 14.2 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору, знаходилося в причинному зв`язку з настанням події даної пригоди.

Як вже вище зазначено, відповідач вважає висновок судової авто технічної експертизи неналежним та недопустимим доказом через те, що цей висновок складений з урахуванням постанови від 30.09.2000р. про уточнення місця зіткнення транспортних засобів, яка не передбачена як процесуальний документ Кримінальним процесуальним кодексом України в редакції 2012 року, і у зв`язку з тим, що рішення про закриття кримінального провадження ухвалено за правилами КПК України 2012 року, то, на думку відповідача, докази, отримані у 2000 році за правилами КПК України 1960 року, такі докази не можуть братись судом до уваги.

На думку відповідача, висновок експерта №870 від 29.09.2000р. був складений за вихідними даними, які були на власний розсуд зазначені слідчим і є похідним від вищевказаної постанови про уточнення місця зіткнення транспортних засобів.

Оцінюючи зазначену позицію відповідача, суд зазначає наступне.

Посилання відповідача на те, що оскільки кримінальне провадження було закрите за правилами КПК 2012 року, то постанова від 30.09.2000р. про уточнення місця зіткнення не може братись до уваги, суд вважає необґрунтованим і таким, що не відповідає приписам п. 8 Перехідних положень КПК України. Відповідно до п.8 розділу ХІ Перехідних положень КПК України 2012року зазначено, що допустимість доказів, отриманих до набрання чинності цим Кодексом, визначається у порядку, що діяв до набрання ним чинності.

Суд враховує, що постанова від 30.09.2000р. про уточнення місця зіткнення транспортних засобів була передбачена як процесуальний документ КПК 1960 року і виносилась слідчим саме за правилами КПК 1960 року, оскільки у момент винесення цієї постанови діяла редакція саме КПК України 1960 року..

Посилання відповідача на розділ Х Прикінцевих положень КПК України суд також вважає незмістовними з огляду на наступне.

Згідно з п. 10 Перехідних положень КПК України кримінальні справи, які на день набрання чинності цим Кодексом не направлені до суду з обвинувальним висновком, постановою про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, постановою про направлення справи до суду для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, розслідуються, надсилаються до суду та розглядаються судами першої, апеляційної, касаційної інстанцій згідно з положеннями цього Кодексу.

Тобто, вказана норма не встановлює недопустимість доказів, отриманих за попередньою редакцією КПК, а лише вказує процесуальний порядок подальшого розслідування.

В даному випадку відповідач залишив поза увагою приписи п. 8 Перехідних положень КПК України, яким встановлено, що допустимість доказів, отриманих до набрання чинності цим Кодексом, визначається у порядку, що діяв до набрання ним чинності.

Таким чином, є необґрунтованим та спростованим твердження відповідача про те, що оскільки постанова слідчого про уточнення місця зіткнення транспортних засобів була винесена за редакцією КПК 1960 року, а справа направлена до суду після набрання чинності редакцією КПК 2012 року, то вона є незаконною.

Суд також не може погодитись із твердженням відповідача про те, що слідчий надав експерту вихідні дані, які слідчий зазначив на власний розсуд.

Судом встановлено, що вихідні дані, які експерт використовував під час проведення експертизи, були отримані з:

А) Протоколу огляду місця пригоди. В цьому протоколі містяться наступні дані:

-відстань від правого переднього колеса автомобіля ВАЗ-2103 до правого краю проїжджої частини 5,45 м;

-відстань від лівого заднього колеса автомобіля ВАЗ-2103 до правого краю проїжджої частини 5,60 м.;

-ширина проїжджої частини дороги складає 12,65 м, а в одному напрямку 6,325 м.

Б) Протоколу додаткового огляду автомобіля ВАЗ-2103. В цьому протоколі містяться наступні дані:

-відстань від місця контакту транспортних засобів до правого крила автомобіля ВАЗ-2103 1,03 м.

Зазначений протокол додаткового огляду автомобіля ВАЗ-2103 і був покладений в основу постанові слідчого від 30.09.2000р. про уточнення місця зіткнення транспортних засобів.

Слід зазначити, що додатковий огляд здійснюється у випадках, коли у ході розслідування виникає необхідність оглянути певний об`єкт або ділянку місця події, які або взагалі не були оглянуті під час первинного огляду, або були оглянуті недостатньо ретельно і поверхово. В таких випадках огляду підлягає не все місце події, а тільки окремі його об`єкти або ділянки.

В) Протоколом допиту свідка ОСОБА_11 , який керував автомобілем КРАЗ. В цьому протоколі містяться наступні дані:

- відстань від автомобіля КРАЗ до правого краю проїжджої частини 1,5м;

- боковий інтервал від між автомобілем КРАЗ та автомобілем ВАЗ-2103 в момент обгону 2 м;

- ширина автомобіля КРАЗ 2,5 м;

- автомобіль ВАЗ-2103 після зіткнення знаходився на проїжджій частині дороги майже паралельно бордюру.

Дослідивши вище перелічені документи, суд дійшов висновку про те, що вина ОСОБА_4 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди доведена належними та допустимими доказами.

Позиція відповідача в цьому питанні зводиться лише до їх переоцінки з урахуванням змін до кримінального процесуального закону.

Щодо розміру матеріальної шкоди, суд виходить з наступного.

Позивачка, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, зазначає, що понесла витрати пов`язані з ритуальними послугами в розмірі 7785,97 грн.

У ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» зазначено, що поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству.

Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Судом, шляхом дослідження письмових доказів, наявних в матеріалах кримінальної справи №207/3511/15-к, а саме:т.1 ар.с 125 підряди на замовлення №001026 та №001027 від 18.07.2000р. на загальну суму 1010,77 грн. (похоронна атрибутика); ар.с 126 - Довідка МП «Екотел» про вартість надгробного комплексу в розмірі 2200 грн.; ар.с 127 замовлення-рахунок №28 від 19.07.2000р. на суму 4575,20 грн., встановлено, що ОСОБА_1 були понесені витрати пов`язані з ритуальними послугами у розмірі 7785,97 грн.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, розмір збитків, заподіяних в результаті злочину, визначається шляхом подання документів, які підтверджують вартість понесених витрат та розрахункові документи про оплату товарів та послуг.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд вважає, що досліджені вищезазначені оригінали письмових доказів є достатнім підтвердженням позовних вимог в частині понесення похоронних витрат в розмірі 7785,97 грн.

Що стосується інфляційного збільшення вказаної суми, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України.

Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Таким чином, з огляду на положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 599, 1166 - 1168 ЦК України факт завдання особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

Зазначене підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові №6-954цс16 від 26.10.2016р., а також в постанові Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові №686/21962/15-ц від 16.05.2018р.

Підстав для відступлення від цієї позиції суд не вбачає.

Що стосується правильності обрахунку інфляційного збільшення боргу, суд виходить з наступного.

Як зазначає представник позивачки у своїх письмових поясненнях, під час відповідного розрахунку використовувався період з 20.05.2002р. по 22.09.2017р., де

20.05.2002р. день подання ОСОБА_1 доповнення до цивільного позову (в рамках кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_4 ), до якого були долучені оригінали письмових доказів, що підтверджують понесені витрати.

22.09.2017р. день підписання позовної заяви в рамках ЦПК України про стягнення з ОСОБА_4 шкоди.

Розрахунок інфляційних втрат, як зазначено в заяві представника позивача про зменшення розміру позовних вимог, здійснювався за формулою:

ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 )

ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,

.....ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Відповідні індекси інфляції отримані позивачем та перевірені судом на офіційному сайті Державної служби статистики України.

При цьому будь-яких заперечень щодо правильності самого розрахунку інфляційного збільшення відповідачем та його представником суду не надано.

Таким чином, суд вбачає за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення матеріальної шкоди в повному обсязі, стягнувши з ОСОБА_4 47 084,70 грн. у відшкодування завданої матеріальної шкоди.

Щодо розміру моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права і способом захисту цивільних прав може бути відшкодування, в тому числі, моральної (немайнової) шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (ст.ст.16, 1168 ЦК України).

Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

За змістом ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Таким чином, будь-який факт протиправної поведінки щодо особи має наслідком отримання даною особою моральної шкоди, оскільки вона впевнена, що її права є непорушними (ст.21 Конституції України).

Моральна шкода відшкодовується грошима, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Допитом свідка ОСОБА_10 у судовому засіданні було встановлено спричинення позивачці моральної шкоди, пов`язаної з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Поняття «моральної шкоди» визначається постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31 березня 1995 року.

Так, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як визначається в п.3 Пленуму ВСУ моральна шкода може полягати, зокрема: в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Так, в наслідок вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення позивачка довгий час була позбавлена звичного для неї та її сім`ї устрою життя. Вона змушена була довгий час нервувати, оскільки в результаті дій відповідача вона втратила двох близьких родичів матір та рідного брата.

За власні кошти вона займалася похованням родичів, а також несла страждання через непокарання відповідача, який переховувався від досудового слідства та суду та якого фактично не розшукувала міліція.

Також позивачці приходилося залучати додаткові зусилля для упорядкування свого життя та життя її сім`ї.

Згідно роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Під час судового розгляду встановлена наявність завданої моральної шкоди позивачці, яка полягала у моральних стражданнях у зв`язку з раптовою втратою близьких людей.

Вирішуючи питання щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Згідно роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України, з подальшими змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю.

Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз (правова позиція Верховного Суду України № 6-28008св10 від 13.07.2011 року).

Згідно ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, CabalesandBalkandaliv. theUnitedKingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування.

Між тим, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

З огляду на зазначене та обставини справи, суд вважає, що в даному конкретному випадку факт заподіяння відповідачем моральної шкоди позивачці є безсумнівним, його наслідки у вигляді душевних страждань позивачки залежать від особливостей її емоційно-розумового сприйняття внаслідок злочинних дій відповідача та перенесених ним у зв`язку з цим страждань.

Так, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У своїй позовній заяві та в поясненнях позивачка зазначала, що їй завдано немайнових втрат, спричинених моральними та душевними стражданнями, які позначили негативні зміни у її житті: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, негативні переживання та спогади, тривога, емоційні реакції при згадуванні про трагедію; важкість виконання повсякденних обов`язків, фіксованість уваги на проблемі раптової втрати близьких людей, переживання психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення.

З втратою близьких людей, позивачка пережила емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, образи, обурення, тривоги, несправедливості від уникнення особою, що вчинила злочин, відповідальності.

Наслідки перенесеної події призвели до появи у позивачки негативних психосоматичних та психоемоційних змін: порушення сну, швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, нервозність, дратівливість, образливість, чутливість, реакції замикання, фіксованість на негативних переживаннях, емоційна напруга, невпевненість в собі.

Були порушені актуальні життєві плани, погіршені можливості побудови та реалізації нових життєвих перспектив і трудових планів, нової продуктивної самореалізації.

Наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу (на поховання близьких, проведення правових заходів), обумовили необхідність залучання значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання.

Враховуючи наведене, розмір відшкодування суд визначає виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивачки, характеру психологічної травми, яку вона отримала у зв`язку із раптовою та одночасною смертю двох близьких людей, враховуючи ступінь та тривалість моральних страждань і переживань позивачки, суд визначає моральну шкоду у розмірі 20 000 грн., а тому позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заподіяної злочином матеріальної та моральної шкоди, необхідно задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача 47 084,70 грн. у відшкодування завданої матеріальної шкоди та 20 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Підготовка повного рішення потребує значного часу, тому оголосити резолютивну частину рішення.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 82, 263, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 47 084,70 грн. - у відшкодування завданої матеріальної шкоди та 20 000,00 грн. - у відшкодування моральної шкоди.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 , - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 670грн.85коп.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення складено 19 серпня 2020 року.

Головуючий суддя І.М. Юрченко