Єдиний унікальний номер 341/370/20
Номер провадження 2/341/556/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2020 року м. Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Юсип І. М.

при секретарі с/з Король І. Л.

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні м. Галич цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Деліївської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно - земельну частку (пай) за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Деліївської сільської ради і просить ухвалити рішення, яким визнати за нею право на земельну частку (пай) у землі, розміром 83,85 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, що перебувала у колективній власності СС "Нове життя" та належала ОСОБА_2 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 0049580, в порядку набувальної давності.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 від його імені не складався та не посвідчувався. Після його смерті відкрилася спадщина за законом, однак спадкоємців, які б мали право прийняти спадщину після смерті спадкодавця не було, так як він був одиноким. Однак, за життя позивач помагала йому як матеріально так і у веденні господарства, здійснювала за ним догляд, бо був інвалідом, а тому після смерті ОСОБА_2 вона продовжувала користуватися майном, яке по праву за його життя належало йому. ОСОБА_1 одна здійснювала його поховання. Після смерті ОСОБА_2 представниками сільської ради, які знали, що у користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 перебуває земельна ділянка, яка виділялася спадкодавцю у приватну власність, їй було передано Сертифікат на право на земельну частку (пай). Вона прийняла даний документ, а тому добросовісно, безперервно та до цього часу користувалася майном. Хотіла б отримати правовстановлюючі документи на вказане у Сертифікаті майно, однак не має можливості цього зробити, тому звернулася до суду з даним позовом. Просить позов задовольнити.

В підготовче засідання ОСОБА_1 не з`явилася, проте її представником, адвокатом Шевчук Н. М. скеровано до суду заяву про розгляд справи у їхню відсутність, просять позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач, Деліїівська сільська рада Галицького району Івано-Франківської області, в підготовче засідання представника не скерувала, проте нею подано через канцелярію суду заяву, в якій не заперечують проти заявлених вимог ОСОБА_1 і просять справу розглядати у відсутність представника сільської ради.

У зв`язку з тим, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Дослідивши здобуті докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно довідки Деліївської сільської ради Галицького району № 13 від 10.01.2020 року на день смерті ОСОБА_2 , інваліда дитинства, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя с. Бишів, Галицького району, склад його сім`ї був наступний: ОСОБА_1 , 1978 р.н. та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. Заповіт від його імені не посвідчувався (а.с.8).

Згідно копії Сертифікату на право на земельну частку (пай) Серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 , який проживає у с. Бишів, Галицького району, на підставі рішення Галицької міської ради від 10.02.2000 року № 41 належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності с/с «Нове життя» розміром 83.85 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (а.с.9).

Відповідно до довідки Деліївської сільської ради Галицького району № 10 від 10.01.2020 року ОСОБА_1 дійсно провела похорон ОСОБА_2 , інваліда дитинства, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а/з №13, за свій кошт проживала з ним до дня смерті і вела спільне господарство (а.с.7).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, що визначені п. 1 ч.2 ст. 16 ЦК України є визнання права.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частинами першої та четвертої статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю, відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для рухомого майна такий строк складає п`ять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 14 травня 2019 року по №910/17274/17 встановила, що не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про умови набуття права власності за набувальною давністю, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Таким чином, аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже, суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна, не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 добросовісно заволоділа майном, продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном більше десяти років, відтак за позивачем слід визнати право власності на земельну частку (пай).

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 344 ЦК України ст.ст. 81, 200, 247, 258, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Деліївської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно - земельну частку (пай) за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 право на земельну частку (пай) у землі, розміром 83,85 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що перебувала у колективній власності с/с "Нове життя" та належала ОСОБА_2 на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 0049580, в порядку набувальної давності.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого рішення суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальний строк, визначений ст. 354 ЦПК України для апеляційного оскарження продовжується на строк дії такого карантину.

Суддя:І. М. Юсип