Справа № 454/333/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

05 травня 2020 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Фарина Л. Ю. ,

за участю секретаря Кочмар Н.-Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сокалі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася в суд з даним позовом та просить припинити ОСОБА_2 право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , виселити ОСОБА_2 з вказаного будинку та стягнути з відповідача в її користь судові витрати.

Свої вимоги мотивує наступним.

Житловий будинок АДРЕСА_1 належить їй на праві власності.

В даному будинку зареєстрований та продовжує проживати її колишній чоловік ОСОБА_2 .

Зазначає, що він постійно створює конфлікти, вивозить майно позивачки, безпідставно викликає працівників поліції, з метою порушення звичного життя позивачки. Порушує порядок користування житловим будинком, не оплачує послуг за користування будинком, використовує майно власника з метою перешкоджання користування майном самим власником.

Відповідач у вищевказаний будинок вселився як член сім`ї власника, як чоловік позивачки ОСОБА_1 , однак на даний час шлюб між сторонами розірвано.

Позивач надала суду заяву в якій вказує, що позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити, розгляд справи проводити без її участі.

Відповідач надав суду заяву в якій вказує, що позовні вимоги заперечує, просить відмовити у задоволенні позову, розгляд справи проводити без його участі.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

В силу ст.9 Конституції України, Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Судом встановлено, що позивачу належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що стверджується відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно.

З витягу з будинкової книги та довідки виконавчого комітету Сокальської міської ради вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в будинку, який належить на праві власності позивачу.

З дослідженого рішення Сокальського районного суду Львівської області від 04.12.2018р встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Разом з цим, згідно положень ст.ст.12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Абзацом 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Позивачка просить припинити право користування ОСОБА_2 житловим будинком АДРЕСА_1 та виселити відповідача з вказаного будинку.

Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною третьою статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із частиною першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 4 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповіда ти нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обгрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, №30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Права колишніх членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Визнання особи такою, що втратила право користування житлом може бути реалізована за наявності двох обов`язкових складових, які повинні бути доведені під час судового розгяду, а саме:

1) термін не проживання в житловому приміщенні понад один рік.

2) особа не проживає за адресою своєї реєстрації саме без поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести підстави для в втрати права користування житлом відповідачем, що позивач не довела.

У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 5 статті 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 вселився в належний позивачці будинок як член її сім`ї (чоловік). Після розірвання шлюбу і надалі продовжує проживати у будинку АДРЕСА_1 та користується ним нарівні з власником та не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому підстави, для припинення права користування житловим будинком АДРЕСА_1 відсутні.

Позивачем не надано та судом не здобуто доказів, на підтвердження того, що ОСОБА_2 втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 , зокрема що нею не надано акт комісії Сокальської міської ради про не проживання відповідача, на противагу цьому в позові констатовано факт проживання ОСОБА_2 в цьому житлі.

У відповідності до ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виселенню наймача або членів його сім`ї на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення мають передувати офіційні заходи запобігання виникнення такої ситуації або громадського впливу на наймача. Зокрема, йдеться про заходи попередження, яких застосовують суди, прокурори, органи внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів, або заходи громадського впливу, яких вживають збори мешканців будинку, члени житлово-будівельних кооперативів, трудові колективи, товариські суди й інші громадські організації за місцем роботи або проживання відповідача.

Покликання позивачки на те, що відповідач, будучи зареєстрованим в належному їй будинку, постійно створює конфлікти, вивозить майно позивачки, безпідставно викликає працівників поліції, з метою порушення звичного життя позивачки, порушує порядок користування житловим будинком, не оплачує послуг за користування будинком, використовує майно власника з метою перешкоджання користування майном самим власником не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 29 ЦК України факт застосування таких заходів попередження чи громадського впливу має підтверджуватись письмовими доказами.

Також, позивач не надала доказів на підтвердження систематичного порушення відповідачем ОСОБА_2 правил співжиття, що робить неможливим для позивача проживання з ним в одному будинку, а також доказів застосування до нього заходів запобігання і громадського впливу, які виявилися безрезультатними.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням ( припинення права користування та виселення з житлового будинку)слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням ( припинення права користування та виселення з житлового будинку)- відмовити.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через Сокальський районний суд Львівської області.

Головуючий: Л. Ю. Фарина