Провадження 2/357/368/20
16 березня 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючий суддя Цукуров В. П. ,
секретар судового засідання Нізова А. Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Біла Церква Київської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави до Білоцерківської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , третя особа - Державне підприємство «Білоцерківське лісове господарство» про визнання недійсними розпорядження та договору оренди земельної ділянки, -
Заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави (далі «Позивач») звернувся до суду з даним позовом до Білоцерківської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 (далі «Відповідачі»), третя особа - ДП «Білоцерківське лісове господарство» про визнання недійсними розпорядження та договору оренди земельної ділянки.
В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на наступні обставини.
Представник позивача - заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, надав до суду заяву про розгляд справи без її присутності. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала (а.с.127).
В судове засідання представник Відповідача - Білоцерківської районної державної адміністрації у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив (а.с.87, 105, 119).
В судове засідання Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був вважається повідомленим належним чином, про причини неявки суд не повідомив (а.с.88, 103, 104, 120-121, 122-123).
В судове засідання представник третьої особи - Державного підприємства «Білоцерківське лісове господарство», у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи без її присутності. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала (а.с.128).
В зв`язку з тим, що сторони не з`явилися в судове засідання, згідно з ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд об`єктивно та всебічно дослідивши матеріали даної справи, дослідивши доказі у справі в їх сукупності, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено наступні обставини та зміст спірних правовідносин.
На підставі наказу Державного комітету лісового господарства України від 07.02.2005 року № 107 перейменовано Білоцерківське державне лісогосподарське підприємство в державне підприємство «Білоцерківське лісове господарство» (а.с.42).
Спірні земельні ділянки відносяться до земель лісового фонду ДП «Білоцерківський лісгосп» та розташовані в кварталі 115 виділи 20-26, кварталу 116, виділи 9-22, 24-25 Сухоліського лісництва ДП «Білоцерківський лісгосп».
Враховуючи викладене, правовий статус спірних лісових ділянок посвідчується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, викопіюванням з Публічної кадастрової карти та державним актом на право постійного користування землею серія І-КВ № 001993 (а.с.67-70).
Таким чином, розпорядженням Білоцерківської районної державної адміністрації від 02.03.2012 року №145 прийнято в порушення ч.5 ст.116, ч.ч. 3, 4 ст.122 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), а саме: надано ОСОБА_1 земельну ділянку без вилучення, у спосіб передбачений законом, із земель постійного користування ДП «Білоцерківський лісгосп, оскілки розпорядження землями лісогосподарського призначення належало обласній державній адміністрації, законом установлено особливий порядок та режим їх використання.
Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права.
Відповідно до ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.
Згідно з ст.131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Право звернення прокурора до суду в інтересах держави передбачено ст.23 Закону України "Про прокуратуру" та ст.56 Цивільного процесуального кодексу України.
Відповідно до ст.23 Закону України «Про прокуратуру», представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Виходячи із змісту рішення Конституційного суду України у справі № 3-рп/99 від 08.04.1999 року, прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. При цьому, інтереси держави можуть збігатись повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Згідно з ч.3 ст.56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
В даному випадку порушуються інтереси держави, оскільки незаконне прийняття оскаржуваного розпорядження суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст.14 Конституції України та ст.5 Земельного кодексу України.
Відповідно до ч.5 ст.116 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно з ч.3 ст.122 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо) з урахуванням вимог частини шостої цієї статті, крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.
В свою чергу відповідно до ч.4 ст.122 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.
Статтею 5 Лісового кодексу України та ст.55 Земельного кодексу України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.
Таким чином, щодо земель лісового господарства законом установлено особливий порядок та режим їх використання.
Згідно з ст.16 Лісового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами.
Відповідно до ст.17 Лісового кодексу України у постійне користування ліси на землях державної власності та комунальної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним і комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.
Аналогічна норма закону висвітлена у ст.57 Земельного кодексу України, згідно якої земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.
Аналіз наведених вище положень законодавства свідчить про те, що для ведення лісового господарства земельні лісові ділянки можуть отримати у користування виключно та на умовах постійного (безстрокового) користування лише спеціалізовані державні або комунальні лісогосподарські підприємства.
Таким чином, при прийняті спірного розпорядження та оформленні в оренду спірних земельних ділянок Білоцерківською районною державною адміністрацією порушено вимоги ч.2 ст.19 Конституції України, ст.17 Лісового кодексу України та ст. 57 Земельного кодексу України.
Статтею 18 Лісового кодексу України визначено, що об`єктом тимчасового користування можуть бути всі ліси, що перебувають у державній, комунальній або приватній власності.
Тимчасове користування лісами може бути: довгостроковим - терміном від одного до п`ятдесяти років і короткостроковим - терміном до одного року.
Довгострокове тимчасове користування лісами - засноване на договорі строкове платне використання лісових ділянок, які виділяються для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, проведення науково-дослідних робіт.
Довгострокове тимчасове користування лісами державної та комунальної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів лісами на підставі рішення відповідних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з постійними користувачами лісами та органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства.
Фактично єдиним випадком передачі земельних лісових ділянок у користування фізичній особі є використання земель лісогосподарського призначення на умовах довгострокового тимчасового користування.
Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб.
Статтею 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акту органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акту.
Відповідно до ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Згідно з ч.ч. 2, 3 ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів.
Також за приписами ч.1 ст.155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Згідно з ч.1 ст.93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Таким чином, розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації від 02.03.2012 року за №145 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку водного фонду ОСОБА_1 в межах Макіївської сільської ради» підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст.16, 21, 393 Цивільного кодексу України та ст.ст.152, 155 Земельного кодексу України.
Статтею 6 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.
Відповідно до ст.16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.
Статтею 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Тобто, наявність рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання її в оренду чинним законодавством визначається в якості обов`язкової передумови подальшого укладення договору оренди земельної ділянки.
Отже, правовою підставою для укладення спірного договору оренди від 03.03.2012 року є розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації від 02.03.2012 року за №145, яке прийнято з грубими порушеннями вимог закону.
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.
При цьому, під час укладання спірного договору стороною (сторонами) порушено вимоги ст.203 ЦК України якою визначено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Оскільки, земельні ділянки, передані Білоцерківською районною державною адміністрацією у приватне користування мали лісогосподарське призначення та вкриті лісом, передача в користування земельних ділянок відбулася з порушенням вимог чинного законодавства, за таких обставин позов Білоцерківської місцевої прокуратури по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном.
За наведених вище підстав, суд приходить до висновку про задоволення позову заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави до Білоцерківської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , третя особа - Державне підприємство «Білоцерківське лісове господарство» про визнання недійсними розпорядження та договору оренди земельної ділянки.
Згідно положень ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати понесені прокурором на сплату судового збору в сумі 3 842 грн. підлягають стягненню з Відповідачів в рівних частках по 1 921 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.131-1 Конституції України, ст.ст.4, 5, 10, 11, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.ст.16, 203, 215, 321, 393 ЦК України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру», -
Позовні вимоги Заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави до Білоцерківської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , третя особа - Державне підприємство «Білоцерківське лісове господарство» про визнання недійсними розпорядження та договору оренди земельної ділянки задовольнити повністю.
Визнати недійсним розпорядженням Білоцерківської районної державної адміністрації від 02.03.2012 року за №145 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку водного фонду ОСОБА_1 в межах Макіївської сільської ради».
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте Білоцерківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

Повне судове рішення складено 17.03.2020 року.

СуддяВ. П. Цукуров