Ухвала

12 березня 2020 року

м. Київ

справа № 640/20394/16-ц

провадження № 61-4318ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування додаткових витрат на придбання ліків, медичних виробів та медичних послуг,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з названим позовом. Уточнивши вимоги, просив стягнути на свою користь у рахунок відшкодування коштів, витрачених на придбання ліків, медичних виробів та медичних послуг у період з 01 січня 2014 року до 21 лютого 2017 року: з ОСОБА_3 - 19 489,76 грн, розстрочивши виплату на шість місяців по 3 248,29 грн на місяць, починаючи з 01 лютого 2017 року; з ОСОБА_2 - 19 489,76 грн, розстрочивши виплату на двадцять чотири місяці по 812,07 грн на місяць, починаючи з 01 лютого 2017 року.

На обґрунтування позову посилався на таке. Він з 10 червня 2008 року після перенесеного в листопаді 2006 року інфаркту серця, є особою з інвалідністю ІІ групи, непрацездатним, хворіє на цукровий діабет із синдромом діабетичної стопи, на атеросклероз нижніх кінцівок, бронхіальну астму, його дохід на місяць складає 1 320 грн. На підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 червня 2009 року ОСОБА_3 сплачує на його користь аліменти у розмірі 605 грн щомісяця, після їх індексації Шевченківським відділом державної виконавчої служби з 20 квітня 2016 року розмір аліментів становить 1 759 грн. На підставі заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2015 року з ОСОБА_2 на його користь стягнуто аліменти у розмірі 500 грн. Інших доходів позивач не має. У період з 01 січня 2014 року до 21 лютого 2017 року на лікування та придбання ліків, медичних виробів та медичних послуг позивач витратив грошові кошти у розмірі 38 979,53 грн.

Посилаючись на те, що оскільки відповідачі матеріально забезпечені, мають змогу сплачувати грошові кошти на його додаткові витрати, ОСОБА_1 просив його позов задовольнити.

Заочним рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 березня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 19 489,76 грн у рахунок відшкодування грошових коштів на придбання ліків, медичних виробів та медичних послуг у період з 01 січня 2014 року до 21 лютого 2017 року, розстрочивши виплату на шість місяців по 3 248,29 грн на місяць, починаючи з 01 лютого 2017 року; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 19 489,76 грн у рахунок відшкодування грошових коштів на придбання ліків, медичних виробів та медичних послуг у період з 01 січня 2014 року до 21 лютого 2017 року, розстрочивши виплату на двадцять чотири місяці, по 812,07 грн на місяць, починаючи з 01 лютого 2017 року.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач довів наявність у нього тяжких захворювань, потреби у додаткових витратах, обов`язок та можливість відповідачів нести відповідні додаткові витрати.

Постановою Харківського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 березня 2017 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 додаткових витрат з 01 січня 2014 року до 21 лютого 2017 року у розмірі 19 489,76 грн скасовано. Провадження у цій справі в частині стягнення з ОСОБА_3 додаткових витрат за період з 01 січня 2014 року до 21 серпня 2015 року у розмірі 9 576,67 грн закрито. У задоволені позову ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 додаткових витрат у розмірі 9 913,09 грн за період з 22 серпня 2015 року до 21 лютого 2017 року відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вимоги про стягнення додаткових витрат за період з 01 січня 2014 року до 21 лютого 2017 року у розмірі 19 489,76 грн вже були предметом судового розгляду в іншій справі, а майновий стан позивача є таким, що не свідчить про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 сум на відшкодування додаткових витрат за період з 22 серпня 2015 року до 21 лютого 2017 року.

У березні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову яких не перевищує двохсот п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у цій справі становить 38 979,53 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн*100=210 200 грн).

Отже, відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справа є малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

У касаційній скарзі заявника є посилання на те, що справа для нього має виняткове значення у розумінні підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, проте таке посилання є формальним без жодного обгрунтування. Незгода заявника з оскаржуваним судовим рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Доводи касаційної скарги хоча і містять посилання на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте в основному зводяться до незгоди із встановленими обставинами та оцінкою доказів, не стосуються питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржуються, у касаційній скарзі не зазначені.

Вказівка в резолютивній частині постанови Харківського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржене рішення ухвалене у малозначній справі.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування додаткових витрат на придбання ліків, медичних виробів та медичних послуг відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний