КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Коцюрби О.П.

суддів: Білич І.М., Сержанюка А.С.,

при секретарі Перебитюку А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «КБ «Експобанк» Кашути Дмитра Євгеновича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2014 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Експобанк» (далі - ПАТ «Комерційний банк «Експобанк», банк) звернулося до вятошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (далі - відповідачі) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 05 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_1 (далі - позичальник, відповідач) укладено договір кредиту і забезпечення № 158/АК-2007, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 34 000,00 доларів США терміном до 04 листопада 2014 року зі сплатою 12 % річних та передала банку на його забезпечення у заставу автомобіль «Chevrolet Epica», номерний знак НОМЕР_1 .

На забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором кредиту і забезпечення між банком та ОСОБА_2 (далі - поручитель, відповідач), 05 листопада 2007 року було укладено договір поруки, за умовами якого, поручитель зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ним зобов`язання по вказаному договору кредиту і забезпечення.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань, внаслідок чого станом на 16 жовтня 2014 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 513 659,34 грн., з яких: прострочена заборгованість за кредитом у розмірі 28 754 долари 09 центів США, що еквівалентно 372 424,07 грн.; прострочена заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 2 300 доларів 97 центів CШA, що еквівалентно 29 802,25 грн.; прострочена заборгованість за нарахованою комісією у розмірі 7 723,53 грн.; пеня за несвоєчасну сплату простроченої кредитної заборгованості у розмірі 64 558 доларів 86 центів США, що еквівалентно 836 168,86 грн.; пеня за несвоєчасну сплату прострочених процентів у розмірі 18 521 долар 13 центів США, що еквівалентно 239 886,37 грн.; пеня за несвоєчасну сплату нарахованої комісії у розмірі 27 654,26 грн., позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за вищевказаним договором кредиту і забезпечення у розмірі 1 513 659,34 грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року, у задоволенні позову ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» відмовлено (а.с. 121-124, 168-174 том 3).

Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 216-220 том 3).

У такому випадку, справа розглядається колегією суддів апеляційного суду на загальних підставах за раніше поданою апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «КБ «Експобанк» Кашути Дмитра Євгеновича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» по суті пред`явлених позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції у порушення норм процесуального права не досліджені зібрані у справі докази, зокрема, розрахунок заборгованості, виписка по особовому рахунку позичальника, які є належними та допустимими доказами у справі, якими обґрунтовувались вимоги позивача. Не зазначено у судовому рішенні і правові аргументу суду першої інстанції на спростування цих доказів, що є процесуальним обов`язком суду.

Не з`ясовані судом першої інстанції під час розгляду справи інші фактичні дані, які стосуються строку позовної давності для звернення позивача до суду. Вважає, що судом першої інстанції у порушення статті 264 ЦК України незаконно застосовано до пред`явлених вимог ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» позовну давність, оскільки із наданих позивачем доказів вбачається переривання позовної давності діями позичальника ОСОБА_1 , яка сплачувала кредит щорічно, з 2007 по 11 червня 2012 року.

Безпідставним вважає висновок суду першої інстанції і в частині відмови у задоволенні вимог ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» щодо стягнення неустойки, посилаючись на те, що суд порушив право товариства на стягнення неустойки, яке виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язанням відповідно до статті 550 ЦК України.

У визначений ухвалою суду строк, відповідачі не скористались процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції - частина 3 статті 360 ЦПК України.

В судове засіданні учасники справи не з`явились, про час і місце розгляду справи судом повідомлені у встановленому законом порядку.

Відповідно до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «КБ «Експобанк» Кашути Дмитра Євгеновича, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що 05 листопада 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Комерційний банк «Експобанк» (далі - ТОВ КБ «Експобанк»), правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «Експобанк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту і забезпечення № 158/АК-2007 (далі - кредитний договір, договір), за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 34 000,00 доларів США терміном до 04 листопада 2014 року зі сплатою 12 % річних та передала за згодою чоловіка ОСОБА_2 банку на його забезпечення у заставу автомобіль «Chevrolet Epica», номерний знак НОМЕР_1 - пункти 1.1.- 1.3. договору (а.с. 11-15, 42-45, 160, 166, 169 том 1).

Сторони кредитного договору визначили, що позичальник повертає кредит у строки/терміни, що визначені графіком (додаток № 1 до договору) шляхом внесення готівки через касу банку/переказу коштів на позичкових рахунок за графіком повернення кредиту; розрахунковим періодом для сплати процентів є період з першого по останнє число місяця, що передує місяцю сплати процентів - пункти 1.3., 3.5, 3.7. договору.

За підпунктом 4.5.1. пункту 4.5. кредитного договору позичальник також зобов`язується протягом строку дії договору щомісяця до 4 числа сплачувати на рахунок банку комісію за кредитне обслуговування у розмірі 0,2% від залишку заборгованості за кредитом, що обліковується на позичковому рахунку в останній день місяця, що передує місяцю, у якому сплачується комісія.

Згідно з графіком погашення заборгованості (додаток № 1 до договору) щомісячний платіж сплачується позичальником до 04 числа кожного місяця за ануїтетною схемою погашення, який складається із строкової частини кредиту, процентів за користування кредитними коштами та комісії за обслуговування кредитної заборгованості (а.с. 12 том 1).

За несвоєчасне повернення кредиту/частини кредиту та/або несвоєчасну сплату процентів, комісії за кредитне обслуговування сторони договору передбачили відповідальність позичальника у вигляді сплати банку пені у розмірі 0,2% від суми боргу за кожен день прострочення - пункти 5.2., 5.3. кредитного договору.

Відповідно до пункту 3.8. кредитного договору сторони узгодили черговість виконання позичальником грошових зобов`язань на таких умовах: якщо строк повернення кредиту ще не настав, у першу чергу сплачуються штрафи, прострочена заборгованість за комісією та пеня за її несвоєчасну сплату, прострочена заборгованість за процентами та пеня за їх несвоєчасну сплату, строкова заборгованість за процентами, прострочена заборгованість за кредитом та пеня за несвоєчасне повернення кредиту, а потім строкова заборгованість за кредитом.

За умовами підпунктів 4.2.5., 4.2.6., 4.2.7. пункту 4.2., пунктів 5.5., 5.7., 5.9. кредитного договору сторони передбачили право кредитодавця звернути стягнення на предмет застави у разі несвоєчасного повернення позичальником кредиту/частини кредиту та/або несвоєчасну сплату процентів, комісії за кредитне обслуговування більш ніж на 5 днів, з примусовим вилученням та реалізацією предмету застави, зокрема, за позасудовим способом зверненням стягнення шляхом продажу предмету застави від свого імені будь-якій особі.

Як передбачено пунктом 5.12. кредитного договору за рахунок предмету застави банк має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, розмір яких визначається на момент фактичного задоволення, включаючи основну суму боргу, проценти, неустойку, витрати на утримання і збереження предмету застави, а також витрати на пред`явлення вимоги та/або звернення стягнення на предмет застави. У разі, якщо грошових коштів, отриманих від реалізації предмету застави недостатньо, банк вправі у першу чергу отримати повне задоволення своїх вимог за рахунок іншого майна позичальника.

Прикінцевими положеннями кредитного договору сторони визначили, зокрема, що усі зміни та доповнення до цього договору вносяться за згодою сторін у письмовій формі та є невід`ємною частиною цього договору (пункт 7.2.). Підписанням цього договору між банком та позичальником укладено договір про встановлення позовної давності за цим договором або у зв`язку з його виконанням тривалістю 3 (три) років, у тому числі, і до вимог про стягнення неустойки (пункт 7.4).

На забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором кредиту і забезпечення між банком та ОСОБА_2 05 листопада 2007 року було укладено договір поруки, за умовами якого, поручитель зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ним зобов`язання по вказаному договору кредиту і забезпечення (а.с. 15-16 том 1).

Також, 14 травня 2008 року між АТ «Комерційний банк «Експобанк» та ОСОБА_1 укладено угоду до договору кредиту від 05 листопада 2007 року, якою, у пункті 1 - сторони домовилися про те, що позичальник зобов`язується сплатити банку кредит, нараховані проценти та комісію не пізніше 21 травня 2008 року (а.с. 16 том 1).

Фактичні обставини справи на підставі поданих учасниками справи та досліджених у судовому засіданні доказів вказують на те, що позивач (банк) повністю виконав свої зобов`язання за кредитним договором № 158/АК-2007, надавши позичальнику ОСОБА_1 кредитні кошти в повному обсязі, які прийняті позичальником від банку й використані за призначенням.

Видача банком суми позики позичальнику ОСОБА_1 підтверджується заявою на видачу готівки № 16 від 05 листопада 2007 року (а.с. 18 том 1).

Розрахунок заборгованості за договором, банківські виписки про рух коштів по особових рахунках позичальника ОСОБА_1 , листування між кредитором та позичальником свідчать про те, що під час дії договору мало місце прострочення сплати позичальником чергових платежів на виконання умов кредитного договору та додаткової угоди до нього (а.с. 66-69, 74, 208 том 1, а.с. 16-77, 101-112 том 3).

У зв`язку скрутним матеріальним становищем позичальник ОСОБА_1 добровільно поставила Chevrolet Epica», номерний знак НОМЕР_1 (предмет застави) на стоянку банку, з подальшим оформленням нотаріально посвідченої довіреності від 20 лютого 2012 року, якою уповноважила працівника банку ОСОБА_3 розпоряджатися транспортним засобом, у тому числі, з визначенням на власний розсуд ціну продажу, отримання грошових коштів за проданий автомобіль (а.с. 73 том 1, а.с. 10 том 3).

В подальшому, 26 січня 2012 року позичальник ОСОБА_1 передала АТ «Комерційний банк «Експобанк» автомобіль (предмет застави) до вирішення питання по суті, що підтверджується актом прийому-передачі автомобіля (а.с. 72 том 1).

Автомобіль «Chevrolet Epica», номерний знак НОМЕР_1 (предмет застави) проданий банком. Кошти від реалізації автомобіля в сумі 8 200,00 доларів США, еквівалент у гривнях 65 499,14 грн. направлені кредитором на погашення заборгованості позичальника (а.с. 7-9, 13, 14 том 3).

За пред`явленим позовом ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» станом на 16 жовтня 2014 року сума заборгованості за кредитним договором № 158/АК-2007 становить 1 513 659,34 грн., з яких: прострочена заборгованість за кредитом у розмірі 28 754 долари 09 центів США, що еквівалентно 372 424,07 грн.; прострочена заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 2 300 доларів 97 центів CШA, що еквівалентно 29 802,25 грн.; прострочена заборгованість за нарахованою комісією у розмірі 7 723,53 грн.; пеня за несвоєчасну сплату простроченої кредитної заборгованості у розмірі 64 558 доларів 86 центів США, що еквівалентно 836 168,86 грн.; пеня за несвоєчасну сплату прострочених процентів у розмірі 18 521 долар 13 центів США, що еквівалентно 239 886,37 грн.; пеня за несвоєчасну сплату нарахованої комісії у розмірі 27 654,26 грн.

Не заперечуючи фактів укладення кредитного договору № 158/АК-2007 та додаткової угоди до нього, отримання грошових коштів в сумі 34 000,00 доларів США на придбання автомобіля та часткового виконання зобов`язання, відповідач просила врахувати реалізацію банком автомобіль «Chevrolet Epica», номерний знак НОМЕР_1 (предмет застави) на погашення заборгованості, встановлені обставини у рішенні суду, апеляційного суду міста Києва від 31 березня 2016 року про визнання договору поруки, укладеного між ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 від 05 листопада 2007 року припиненим (справа № 759/14460/15-ц) - 70-71 том 1, а.с. 58, 130-131 том 2.

До ухвалення судового рішення у справі, яка переглядається, відповідач подала заяву про застосування позовної давності до пред`явлених вимог ПАТ «Комерційний банк «Експобанк», посилаючись на те, що на підставі укладеної додатковою угодою від 14 травня 2008 року позичальник зобов`язувалась сплатити банку кредит, нараховані проценти та комісію не пізніше 21 травня 2008 року, тому саме з цієї дати почав перебіг строк позовної давності у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу у відповідності до положень статті 257, 258 ЦК України. Оскільки сплив позовної давності відбувся 22 травня 2011 року, а з позовом до суду банк звернувся 16 грудня 2014 року, тобто із пропуском позовної давності, просила застосувати наслідки спливу позовної давності до вимог ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором № 158/АК-2007, у зв`язку з цим відмовити у задоволенні позову (а.с. 36-37 том 2).

Ухвалюючи рішення у справі про відмову в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що відповідач ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором, проте банк (позивач у справі) не надав суду належного розрахунку заборгованості. При цьому, сторони 14 травня 2008 року уклали угоду до спірного кредитного договору, якою встановили (змінили) строк повернення кредиту - не пізніше 21 травня 2008 року. У зв`язку з цим позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки пред`явив позов 12 грудня 2014 року, а відповідач заявила 07 вересня 2015 року про застосування позовної давності.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з наступних підстав.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто, неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. З наведеного вбачається, що пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Разом з тим, відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання.

Аналіз зазначених норм права вказує на те, що у разі порушення позичальником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, кредитор відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України протягом всього часу - до закінчення строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені щомісячні платежі, прострочення яких мало місце під час дії договору.

Після спливу визначеного договором строку кредитування (зміни строку виконання зобов`язання) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти, пеню припиняється. Кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів і пені.

Вказаний висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 4-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Із наданих сторонами доказів, які були досліджені в судовому засіданні, колегію суддів апеляційного суду встановлено, щона підставі укладеної угоди до договору кредиту від 14 травня 2008 року сторони зобов`язання на власний розсуд змінили умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати ануїтетних платежів.

Відповідно, строк дії договору № 158/АК-2007 від 05 листопада 2007 року змінився і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі 21 травня 2008 року.

Звертаючись, 12 листопада 2014 року, до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк (кредитор) посилався на те, що позичальник ОСОБА_1 у повному обсязі борг не погасила, станом на 16 жовтня 2014 року має заборгованість з погашення тіла кредиту (залишку) в сумі 28 754,09 доларів США, що еквівалентно 372 424,07 грн.; зі сплати нарахованих та несплачених щомісячних процентів за період з 05 листопада 2007 року по 16 жовтня 2014 року в сумі 2 300 доларів 97 центів CШA, що еквівалентно 29 802,25 грн.; зі сплати нарахованої та несплаченої щомісячної комісії за кредитне обслуговування за період з 03 грудня 2007 року по 16 жовтня 2014 року у розмірі 7 723,53 грн.; пені за несвоєчасну сплату простроченої кредитної заборгованості за період з 05 лютого 2008 року по 16 жовтня 2014 року у розмірі 64 558 доларів 86 центів США, що еквівалентно 836 168,86 грн.; пені за несвоєчасну сплату прострочених процентів за період з 05 лютого 2008 року по 16 жовтня 2014 року у розмірі 18 521 долар 13 центів США, що еквівалентно 239 886,37 грн.; пені за несвоєчасну сплату нарахованої комісії за період з 05 лютого 2008 року по 16 жовтня 2014 року у розмірі 27 654,26 грн.

Виходячи з правового аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти, неустойку за час дії кредитного договору, та встановлених фактичних обставин справи в частині строку виконання кредитного зобов`язання у повному обсязі, який настав 21 травня 2008 року, слід дійти висновку, що вимоги кредитора щодо стягнення процентів за користування кредитом та пені за порушення виконання зобов`язання за період, що виходить за межі строку кредитування, не узгоджуються з нормами матеріального права, а відтак не дають підстав для висновку про порушене право кредитора в цій частині вимог.

Таким чином, вимога позивача в частині стягнення заборгованості з нарахованих та несплачених процентів за користування кредитними коштами за період з 22 травня 2008 року по 16 жовтня 2014 року в сумі 12 264,71 доларів США, а також вимога в частині стягнення пені за несвоєчасне погашення кредиту за період з 22 травня 2008 року по 16 жовтня 2014 року в сумі 64 557,34 доларів США, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом за період з 22 травня 2008 року по 16 жовтня 2014 року в сумі 18 519,05 доларів США є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таких вимог позивач у справі не заявив.

Відсутні правові підстави для задоволення вимоги і в частині складової заборгованості у виді нарахованої та несплаченої щомісячної комісії за кредитне обслуговування, а також пені за несвоєчасну сплату нарахованої комісії, виходячи з наступного.

За умовами укладеного договору № 158/АК-2007 від 05 листопада 2007 року банк надав позичальнику на споживчі потреби суму кредиту, а останній зобов`язувався сплачувати щомісячні платежі, до складу яких включено щомісячну комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 0,2% від залишку заборгованості за кредитом, що обліковується на позичковому рахунку в останній день місяця, що передує місяцю, у якому сплачується комісія - підпункт 4.5.1. пункту 4.5. кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно із Законом України «Про захист прав споживачів», послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.

Правовий аналіз умов кредитного договору № 158/АК-2007 від 05 листопада 2007 року та наведених норм матеріального права вказує на те, що встановлена кредитором у договорі комісія за обслуговування кредитної заборгованості не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні Закону «Про захист прав споживачів».

Таким чином, банком нарахована плата за послугу, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника, що є незаконним. Такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» в частині стягнення простроченої комісії за обслуговування кредитної заборгованості в сумі 7 723,53 грн., а також пені за несвоєчасну сплату нарахованої комісії у розмірі 27 654,26 грн.

Досліджуючи розрахунок заборгованості в межах строку кредитування за період з 05 листопада 2007 року по 21 травня 2008 року, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що на виконання умов кредитного договору за кредитним договором № 158/АК-2007 від 05 листопада 2007 року позичальником за період з 05 листопада 2007 року по 21 травня 2008 року, з продовженням сплати позичальником платежів після спливу строку виконання кредитного зобов`язання у повному обсязі до 19 грудня 2011 року (останній внесений платіж) в рахунок погашення заборгованості сплачено та зараховано банком 14 505,00 доларів США (5 245,91 доларів США+3 973,78 доларів США+5 285,31 доларів США).

Залишок суми боргу за кредитним договором № 158/АК-2007 від 05 листопада 2007 року станом на 19 грудня 2011 року (останній внесений платіж) за тілом кредиту становив розмір 28 754,09 доларів США (а.с. 101-105 том 3).

В частині процентів за користування кредитом в межах строку кредитування за період з 05 листопада 2007 року по 21 травня 2008 року загальна сума нарахованих банком, черговий платежів складає розмір 2 210,04 доларів США, які за вказаний період сплачені позичальником в розмірі 3 973,78 доларів США. Борг за складовою заборгованості процентів за користування кредитом на момент зміни строку кредитування станом на 21 травня 2008 року за позичальником не обліковувався, переплата за вказаною складовою становила розмір 1 763,74 доларів США, яка безпідставно зарахована банком на погашення заборгованості за процентами за користування кредитом за період, що виходить за межі строку кредитування.

В межах строку кредитування, банком за період з 05 лютого 2008 року по 08 лютого 2008 року нарахована пеня за несвоєчасне повернення кредиту/частини кредиту у розмірі 1,52 долари США, а також пеня - несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом за період з 05 лютого 2008 року по 07 лютого 2008 року в сумі 2,08 долари США. Відрахування за вказаними платежами банком не проведено.

Внесені позичальником платежі на виконання кредитного зобов`язання в сумі 5 285,31 доларів США за період з 05 грудня 2007 року по 16 березня 2009 року, які зараховані банком на погашення заборгованості зі сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості підлягають перерозподілу за встановленою сторонами зобов`язання черговістю виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки нікчемна умова договору в частині сплати позичальником комісії за кредитне обслуговування не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони.

Таким чином, внесені позичальником платежі на виконання грошового зобов`язання за № 158/АК-2007 від 05 листопада 2007 року в сумі 7 049,05 доларів США (1 763,74 доларів США + 5 285,31 доларів США) за відсутністю боргу в частині штрафів, простроченої заборгованості за комісією та пені за її несвоєчасну сплату, простроченої заборгованість за процентами за користування кредитом у першу чергу, за погодженою сторонами домовленістю ( пункт 3.8. кредитного договору), погашають вимогу позивача (кредитора) в частині нарахованої пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом за період з 05 лютого 2008 року по 07 лютого 2008 року в сумі 2,08 долари США, а також пені за несвоєчасне повернення кредиту/частини кредиту у розмірі 1,52 долари США, що разом становить суму 3,60 доларів США, а їх різниця 7 045,45 доларів США (7 049,05 доларів США - 3,60 доларів США) у порядку черговості підлягає віднесенню на погашення основної суми боргу ( тіла кредиту), який станом на 19 грудня 2011 року (останній внесений платіж) за тілом кредиту становив розмір 28 754,09 доларів США.

Крім того, фактичні обставини на підставі поданих учасниками справи доказів та визнаних сторонами обставин під час судового розгляду справи вказують на те, що після зміни строку кредитування позичальник передала банку транспортний засіб Chevrolet Epica», номерний знак НОМЕР_1 , яким забезпечувалось виконання зобов`язань за кредитним договором.

За змістом статті 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави, кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 20 Закону України «Про заставу»).

Колегією суддів апеляційного суду встановлено, що відповідач ОСОБА_1 прострочила виконання зобов`язання за договором кредиту, а позивач на підставі, передбаченій підпунктами 4.2.5., 4.2.6., 4.2.7. пункту 4.2., пунктів 5.5., 5.7., 5.9. кредитного договору, отримав переданий в заставу автомобіль Chevrolet Epica», номерний знак НОМЕР_1 для його реалізації з метою погашення кредитної заборгованості позичальника.

Враховуючи суть взаємопов`язаних кредитних і заставних зобов`язань, факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для його подальшої реалізації, що передбачено умовами укладених між сторонами кредитного договору, в якому містяться умови щодо забезпечення виконання зобов`язання за рахунок предмета застави, породжує для кредитора обов`язок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором).

Матеріалами справи підтверджується, що автомобіль «Chevrolet Epica», номерний знак НОМЕР_1 (предмет застави) проданий банком. Кошти від реалізації автомобіля в сумі 8 200,00 доларів США, еквівалент у гривнях 65 499,14 грн. направлені кредитором на погашення заборгованості позичальника, з датою проводки вказаних коштів по особовому рахунку позичальника 11 червня 2012 року (а.с. 59 том 3).

З урахуванням змісту зазначених норм матеріального права та встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що заборгованість підлягає зменшенню з відрахуванням вартості предмета застави, що дорівнює сумі 8 200,00 доларів США.

За проведеними обчисленнями в рамках укладеного сторонами кредитного договору № 158/АК-2007 від 05 листопада 2007 року залишок боргу за тілом кредиту складає розмір 13 508,64 доларів США (28 754,09 доларів США - 7 045,45 доларів США- 8 200,00 доларів США).

Заборгованість в частині залишку кредиту за кредитним договором № 158/АК-2007 від 05 листопада 2007 року у розмірі 13 508,64 доларів США, періоди її виникнення, що обліковується за позичальником ОСОБА_1 , підтверджується зібраними та дослідженими доказами у справі. Доказів погашення заборгованості за цією складовою на загальну суму 13 508,64 доларів США відповідачем ОСОБА_1 не надано та матеріали справи не містять.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що вимога позивача в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту (залишку) в сумі 13 508,64 доларів США є доведеною та підлягає задоволенню.

Твердження відповідача ОСОБА_1 про те, що заявлена до стягнення заборгованість по кредиту виходить за межі позовної давності, є безпідставними.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Частинами першою та третьою статті 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Встановлені фактичні обставини справи вказують на те, що позичальник ОСОБА_1 до лютого 2012 року вчиняла дії щодо виконання зобов`язань, що нею не заперечується, здійснювала регулярно протягом 2007 року по 19 грудня 2011 року погашення заборгованості за наданим кредитом, а 26 січня 2012 року, у зв`язку з скрутним матеріальним становищем, добровільно передала АТ «Комерційний банк «Експобанк» автомобіль (предмет застави) з метою його реалізації для погашення заборгованості за кредитним договором, з подальшим оформленням нотаріально посвідченої довіреності від 20 лютого 2012 року, якою уповноважила працівника банку розпоряджатися транспортним засобом, у тому числі, з визначенням на власний розсуд ціну продажу, отримання грошових коштів за проданий автомобіль. Кошти від реалізації автомобіля направлені кредитором на погашення заборгованості позичальника, з датою проводки вказаних коштів по особовому рахунку позичальника 11 червня 2012 року.

Вищенаведені дії позичальника ОСОБА_1 щодо виконання зобов`язань підтверджують факт переривання позовної давності, а тому в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Оскільки залишок заборгованості за кредитним договором після реалізації предмета застави позичальником не сплачено у позасудовому порядку, кредитор АТ «Комерційний банк «Експобанк» 12 листопада 2014 року, тобто до збігу трьох років загальної позовної давності, пред`явив вимоги до позичальника у судовому порядку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення вищевказаних положень закону не звернув уваги на доводи позивача щодо переривання позовної давності вчиненими діями позичальника, які свідчать про визнання боргу й свого обов`язку, та дійшов помилкового висновку щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з вимогою до позичальника ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

При цьому, мотивуючи свій висновок про відмову у позові ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» як з підстав недоведеність позовних вимог ПАТ «Комерційний банк «Експобанк», так і з підстав пропуску позивачем строку для звернення до суду з позовом, суд першої інстанції не врахував зміст положень статті 256 ЦК України, за якими позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його недоведеності, що є самостійною підставою для цього, про що роз`яснено судам у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2010 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі».

Таким чином, суд першої інстанції у порушення зазначених вище положень закону дійшов висновку про недоведеність позовних вимог ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» і одночасно дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, не врахувавши, що це є взаємовиключними підставами для відмови в позові.

Перевіряючи заперечення відповідача ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно з ОСОБА_2 , колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05 листопада 2007 року на забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором кредиту і забезпечення, між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ним зобов`язання по вказаному договору кредиту і забезпечення (а.с. 15-16 том 1).

З аналізу вимог частини першої статті 554 ЦК України у поєднанні з вимогами, передбаченими частиною першою статті 542 та статтею 543 ЦК України, вбачається, що між боржником та поручителем існує солідарний обов`язок, встановлений законом та договором, з метою забезпечення належного виконання боржником основного зобов`язання.

За своєю правовою природою порука є видом забезпечення виконання зобов`язань і при цьому водночас сама має зобов`язальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов`язання та про договори (розділи І та II кн. 5 ЦК), у з`вязку з чим до таких правовідносин застосовуються загальні правила про припинення зобов`язання, визначені у гл. 50 розд. 1 кн. 5 ЦК України.

Норма статті 559 ЦК України передбачає спеціальні підстави припинення поруки.

За змістом статей 559, 598 ЦК України припинення зобов`язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право і кореспондуючий йому обов`язок перестають існувати.

Із долученого до матеріалів справи судового рішення (справа № 759/14460/15-ц), вбачається, що у вересні 2015 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулись до суду з позовом до ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» в якому просили, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати припиненим договір поруки б/н від 05 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Комерційний банк «Експобанк», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «Експобанк», на забезпечення виконання договору кредиту і забезпечення № 158/АК-2007 від 05 листопада 2007 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Комерційний банк «Експобанк», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «Експобанк», та ОСОБА_1 .

Рішенням апеляційного суду міста Києва від 31 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2016 року, визнано договір поруки, укладений між ПАТ КБ «Експобанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 від 05 листопада 2007 року припиненим (а.с. 130-131 том 2).

Встановлені у цій справі обставини свідчать про те, що вимогу до поручителя ОСОБА_2 про повернення боргових сум кредитор пред`явив більш ніж через шість місяців після настання строку виконання основного зобов`язання та в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припинила свою дію.

Обставини, що встановлені рішенням апеляційного суду міста Києва від 31 березня 2016 року (справа № 759/14460/15-ц), що набрало законної сили, у якій брали участь ті самі особи, що і у справі, яка переглядається, є преюдиційними обставинами та відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України не потребують доказування при розгляді інших справ у яких беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі.

Отже, сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань фінансового поручителя ОСОБА_2 за договором поруки від 05 листопада 2007 року, а отже, і відмову кредиторові ПАТ КБ «Експобанк» в позові в частині вимог до ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № 158/АК-2007 від 05 листопада 2007 року.

Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення учасників справи, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у повному обсязі в задоволенні позовних вимог ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» без оцінки вказаних обставин у сукупності не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням статей 76, 81, 89 ЦПК України.

Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту і забезпечення № 158/АК-2007 від 05 листопада 2007 року, із змінами до нього.

Отже, обставини на які позивач посилається в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року знайшли своє часткове підтвердження за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, а тому апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «КБ «Експобанк» Кашути Дмитра Євгеновича підлягає задоволенню, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року скасуванню, з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Колегією суддів апеляційного суду встановлено, що при розгляді даної справи позивачем ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «КБ «Експобанк» понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Святошинського районного суду від 13 жовтня 2015 року про зупинення провадження у справі у розмірі 1 218,00 грн., за подання апеляційної скарги на рішення суду від 13 листопада 2018 року в розмірі 5 481,00 грн., за подання касаційної скарги на постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року - 7 308,00 грн., а всього 14 007,00 грн. (а.с. 81 том 2, а.с. 155, 202 том 3).

Позовні вимоги ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» задоволено частково (11,56%), а тому понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати у пропорційному розмірі до задоволених вимог у розмірі 1 619,21 грн. слід покласти на відповідача ОСОБА_1 .

Крім того, при поданні у листопаді 2014 року позовної заяви позивачем ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «КБ «Експобанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, що має майновий характер, підлягав сплаті судовий збір у розмірі 3 654,00 грн., за подання позивачем апеляційної скарги на ухвалу Святошинського районного суду від 15 травня 2014 року про залишення позовної заяви без розгляду підлягав сплаті судовий збір у розмірі 121,80 грн. (а.с. 1-52, 234-237 том 1). Станом на 2014 рік, в якому відповідна позовна заява та скарга подавались до суду, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов`язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку звільнялась від сплати судового збору на підставі пункту 22 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судовий збір є складовою судових витрат.

За загальними правилами цивільного судочинства судовий збір належить до судових витрат, які несуть суди усіх рівнів, коли розглядають позовну заяву, апеляційну, касаційну скаргу чи заяву про перегляд судових рішень Верховним Судом.

При цьому судовий збір як складова судових витрат виконує компенсаційну, превентивну і соціальну функції.

Як передбачено частиною 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України - частина 1 статті 141 ЦПК України.

Врахувавши підстави звільнення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов`язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку, від сплати судового збору при поданні до суду в інтересах ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» позовної заяви та апеляційної скарги на ухвалу Святошинського районного суду від 15 травня 2014 року та часткове задоволення вимог ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» (11,56%), керуючись вимогами частини 6 статті 141 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_1 в дохід держави судового збору у пропорційному розмірі до задоволених вимог, що становить 436,48 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «КБ «Експобанк» Кашути Дмитра Євгеновича задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» () заборгованість за договором кредиту і забезпечення № 158/АК-2007 від 05 листопада 2007 року, із змінами до нього, у розмірі 13 508,64 доларів США. В іншій частині вимог до ОСОБА_1 відмовити.

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» до ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за договором кредиту і забезпечення № 158/АК-2007 від 05 листопада 2007 року, із змінами до нього, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» () судовий збір у розмірі 1 619,21 грн..

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) в дохід держави судовий збір у розмірі 436,48 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.П.Коцюрба

Судді: І.М.Білич

А.С.Сержанюк