Єдиний унікальний номер 219/757/18
Номер провадження 22-ц/804/405/20

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Самойленко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судо-вих засідань № 3 цивільну справу № 219/757/18 за позовом Публічного акціонерного товари-ства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2019 року (суддя першої інстанції Харченко О.П.),-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» звернулося до Артемівського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем, як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, укладено договір № 10480/01 від 14 березня 2013 року про відкриття фізичній особі карткового рахунку та здійснення його розрахункового-касового обслуговування за дебетово-кредитною схемою (для пенсіонерів по програмі «Арсенал» з кредитною лінією).

Відповідно до п.1.2 договору відповідачу було відкрито кредитну лінію з лімітом кре-дитного ліміту у сумі 19 000 грн. 00 коп. зі сплатою 25% за користування кредитом. Позивач виконав умови кредитного договору у повному обсязі, однак позичальник належним чином зобов`язання за цим договором не виконував, внаслідок чого по кредитному договору утвори-лась заборгованість. Загальна сума заборгованості становить 30 291 грн. 76 коп., яка складається з 18 993 грн. 75 коп. - заборгованість за основним боргом, 3 199 грн. 89 коп. - заборгованість за нарахованими відсотками по кредиту, 6 475 грн. 17 коп. - інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості, 1 622 грн. 95 коп. - три відсотки річних від простроче-них сум заборгованості, яку позивач просив суд стягнути з позичальника на його користь.

04 січня 2019 року до суду надійшла заява ПАТ «Державний ощадний банк України» про збільшення позовних вимог. Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитом у розмірі 30 951 грн. 79 коп., яка складається з: 18 993 грн. 75 коп. - основний борг; 137 грн. 64 коп. - заборгованість за відсотками; 2 грн. 00 коп. заборгованість за розрахун-ково-касове обслуговування; 9 489 грн. 98 коп. інфляційне збільшення заборгованості; 2 328 грн. 42 коп. - три проценти річних від суми заборгованості.

18 березня 2019 року заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 задоволені у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором № 10480/01 від 14 березня 2013 року в розмірі 30 951 грн. 79 коп., яка складається з: 18 993 грн. 75 коп. - основний борг; 137 грн. 64 коп. - заборгованість за відсотками; 2 грн. 00 коп. заборгованість за розрахунково-касове обслуговування; 9 489 грн. 98 коп. інфляційне збільшення заборгованості; 2 328 грн. 42 коп. - три проценти річних від суми заборгованості.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1762 грн. 00 коп.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, по-силаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції в заочному рішенні від 18 березня 2019 року вказано, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості у розмірі 30 291 грн. 76 коп. При цьому суд не звернув увагу на той факт, що дана сума була заявлена позивачем у позові, за яким суд ухвалив заочне рішення 23 березня 2018 року, за сфальсифікованими даними ПАТ «Ощадбанк». Вказане рішення було скасовано. Відповідачем було надано докази, що в період з 01 вересня 2018 року по 01 лютого 2019 року за скасованим заочним рішенням з нього було утримано 6 353 грн. 38 коп. і про це було повідомлено суд (додаток 1 до заяви про перегляд заочного рішення), однак в оскаржуваному рішенні суд заявляє, що відповідач не надав доказів утримання цих сум.

Крім того, ОСОБА_1 посилається на те, що судом з порушенням термінів прийнято заяву позивача про збільшення позовних вимог від 04 січня 2019 року, який на даній стадії процесу не може бути подано. Але суд першої інстанції ігнорує дане порушення позивачем і приймає дану заяву до розгляду, що робить винесене рішення свідомо незаконним.

Також відповідач наголошує, що суд дійшов до хибного висновку, що позивачем не був пропущений строк позовної давності, який заснований на недостовірних обґрунтуваннях. Згідно п. 1.1 договору банк відкриває клієнту картковий рахунок і згідно п. 7.1 відкриває по-новлювальну кредитну лінію, термін дії якої встановлюється на період дії банківської платіжної карти. Основною умовою відкриття відновлювальної кредитної лінії є отримання клієнтом пенсії на картковий рахунок. Переоформлення платіжної карти відбувалося автома-тично без його згоди або відмови. Також у банку відсутня його заява на переоформлення платіжної карти в 2014 році на підставі договору. Зазначене, на думку заявника, свідчить про те, що термін дії банківської платіжної карти і вказаний на ній термін дії не є терміном пога-шення кредиту в повному обсязі і не є кінцевим терміном дії кредитної лінії. Ні в одному пункті договору немає умови, що термін погашення кредитної лінії в повному обсязі визначе-но останнім днем дії карти. Тому, на думку відповідача, посилання суду на правові позиції Верховного Суду в постанові від 19 березня 2014 року (справа № 614цс14) не відповідає умо-вам укладеного договору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 також зазначає, що рішення суду в частині строку позовної давності є необґрунтованим. Відповідно п. 11.1 договір вступає в силу з дати підписання сторонами і діє до дня закриття карткового рахунку. Виконуючи Указ Президента України від 14 листопада 2014 року за результатами рішення РНБО України від 04 листопада 2014 року на виконання Постанови НБУ № 446 від 06 серпня 2014 року «Про призупинення здійснення фінансових операцій» ПАТ «Ощадбанк» у листопаді 2014 року закрив його карт-ковий рахунок, на який він отримував пенсію і був відкритий кредитний ліміт. В наслідок за-криття карткового рахунку та блокування платіжної карти в листопаді 2014 року Пенсійний фонд не зміг перерахувати його пенсійну виплату у ПАТ «Ощадбанк» і він не отримав пенсію і не мав доступу до банківської кредитної лінії. За місцем свого тимчасового проживання він оформив довідку тимчасово переміщеної особи у відділенні ПАТ «Ощадбанк» у м. Мирнограді Полтавської області, йому відкрили новий картковий рахунок без кредитного ліміту для зарахування на нього пенсійних виплат, які він почав отримувати з грудня 2014 ро-ку. Банк, на його думку, навмисно сфальсифікував дані про те, що картка і рахунок діяли до 31 травня 2015 року, так як сам заблокував картку в листопаді 2014 року на підставі розпоряд-ження НБУ. Тому твердження суду про термін дії картки до 31 травня 2015 року є безпідставним і таким, що не відповідає дійсності. Наголошує, що термін позовної давності позивачем був пропущений, тому що Банк сам заблокував його картку і зупинив по ній всі операції в листопаді 2014 року, а з позовом звернувся 19 січня 2018 року. Також ПАТ «Ощад-банк» не бажає враховувати і суд першої інстанції ігнорує той факт, що у даному випадку має місце Форс-мажорні обставини, що передбачено п. 9 кредитного договору, тому у відповідності до ч. 1, абз. 2 ч. 5 ст. 261 ЦК України починається перебіг строку позовної давності, тобто з листопада 2014 року, а банк звернувся до суду у січні 2018 року з пропуще-ним терміном позовної давності.

Умовами п. 6.1.14 і п. 7.6 Договору передбачено штрафні санкції за непогашення креди-ту у вигляді подвійної облікової ставки НБУ за час прострочення, що є неустойкою, пенею. Так як в договорі прописані штрафні санкції, то застосування інфляційних витрат та 3%, які передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України неправомірно. Задовольняючи позов в цій частині, суд не взяв до уваги санкції, передбачені договором, що це нарахування буде пенею, а утримання пені з тимчасово переміщених осіб заборонено законом.

Також заявник посилається на те, що суд прийняв своє рішення на підставі непідтверджених даних. В своїх розрахунках від 22 грудня 2018 року у виписці за картковим рахунком (а.с. 22) виведений баланс заборгованості у сумі 17 651 грн. 55 коп. станом на лис-топад 2014 року, а в позовних вимогах зазначена сума основного боргу 18 993 грн. 75 коп. Суд не взяв до уваги той факт, що за скасованим першим заочним рішенням у даній справі від 23 березня 2018 року з нього була утримана сума 6 353 грн. 78 коп. Суд не вказує у своєму рішенні, що він досліджував правильність розрахунків банку і встановив їх достовірність, а просто взяв суму зазначену банком і пред`явив до стягнення. Також в матеріалах справи є до-кази, що ним у липні 2014 року, до закриття банком його карткового рахунку одноразово була погашена сума заборгованості 6 000 грн., яка теж банком не врахована і судом не прийнята до уваги.

Підсумовуючи, відповідач зазначає, що всі доводи позивача, які містяться в його позовній заяві є надуманими та необґрунтованими, а сама позовна заява подана з порушенням строку позовної давності. При ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не встановлено моменту виникнення заборгованості на підставі допустимих доказів і період на-рахування процентів та штрафів. Суд не в повній мірі з`ясував усі обставини справи, ухилив-шись від перевірки наданих позивачем розрахунків та наведених відповідачем доводів і фак-тично їх не заперечив. Тобто вказане рішення, на думку відповідача, не відповідає вимогам, які пред`являються процесуальним законодавством до судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк»), заперечуючи доводи апеляційної скарги відповідача, вважає вимоги відповідача безпідставними, необґрунтованими та недоведеними, а рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2019 року законним і обґрунтованим.

Щодо перебігу строку позовної давності АТ «Ощадбанк» зазначає, що за умовами дого-вору № 10480/01 (розділ 7) строк дії кредитної лінії встановлюється на період дії платіжної карти. Клієнт зобов`язаний погасити заборгованість за договором у повному обсязі після закінчення строку дії платіжної карти.

Після закінчення строку дії попередньої карти, за заявою відповідача перевипускалася платіжна карта пакету «Арсенал» № НОМЕР_1 до травня 2015 року, тобто строком повер-нення кредиту є 31 травня 2015 року, що позивач підтверджує скриншотами програмного за-безпечення Cart Management. Беручи до уваги норми ч. 5 ст. 261 ЦК України, банком при підготовці та направленні у січні 2018 року позовного матеріалу до суду не порушені норми глави 19 ЦК України.

Щодо розрахунку заборгованості позивач посилається, що ним враховані усі грошові кошти, які перераховувалися відповідачем. У зв`язку з цим банком були уточнені вимоги, які зменшені в частині заборгованості по відсоткам за кредитом (станом на 01 листопада 2017 ро-ку борг становив 3 199 грн. 89 коп., а на 29 листопада 2018 року - 137 грн. 64 коп.) Детальний розрахунок заборгованості позивачем було надано при зверненні 21 грудня 2018 року із зая-вою про збільшення позовних вимог і з яким суд погодився та визнав його вірним.

Щодо стягнення інфляційного збільшення та 3% річних, позивач зазначає, що у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зо-бов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановле-ного індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за простро-чення грошового зобов`язання. Норми ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи проведен-ня антитерористичної операції» не скасовують необхідності повертати суму основної заборгованості за кредитами чи позиками, процентів та комісій за користування кредитом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедли-вий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до Закону України «Про акціонерні товариства» змінено назву Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» на Акціонерне товариство «Дер-жавний ощадний банк України» (скорочене - АТ «Ощадбанк»), затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 05 червня 2019 року № 568 із внесенням змін до установчих документів 18 липня 2019 року.

В судове засідання апеляційного суду представник позивача АТ «Ощадбанк», відповідач ОСОБА_1 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Від представника позивача АТ «Ощадбанк» та відповідача ОСОБА_1 надійшли заяви про слухання справи у їх відсутність (т. 2, а.с. 53, 54).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника позивача та відповідача, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховен-ства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосуван-ня відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказа-ми, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем умов договору, який не погашав кредиту та нараховані відсотки, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а саме: 18 993 грн. 75 коп. - основний борг, 137 грн. 64 коп. - заборгованість за відсотками, 02 грн. 00 коп. - заборгованість за розрахунково-касове обслуговування. При цьому позивачем враховані усі грошові кошти, які перераховувалися відповідачем, у зв`язку з чим банком були уточнені позовні вимоги. Крім того, підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми заборгованості за кредитним договором з 26 грудня 2014 року по 29 листопада 2018 року, оскільки, цей вид відповідальності за порушення грошового зобов`язання не заборонений ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 01 вересня 2014 року та не є тотожними поняттям штраф, пеня.

Також суд першої інстанції виходив з того, що позивачем строк позовної давності не пропущений.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задо-воленню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 14 березня 2013 року між сторонами укладено договір № 10480/01 про відкриття фізичній особі картко-вого рахунку та здійснення його розрахунково-касового обслуговування за дебетово-кредитною схемою (для пенсіонерів по програмі «Арсенал» з кредитною лінією) (а.с. 130-132 т. 1).

Відповідно п. 1.2, 1.3 Договору Банк відкриває Клієнту відновлювальну кредитну лінію з лімітом кредиту 19 000,00 грн. за умов отримання Клієнтом пенсії шляхом її зарахування на Картрахунок. Для користування Картрахунком Банк оформлює і видає Клієнту платіжну карт-ку (БПК) на умовах цього Договору.

У відповідності до п. 2.7 БПК є власністю Банку, видається строком на 1 рік та повертається в банк після закінчення її строку дії. Строк дії БПК припиняється відповідно до дати, вказаної на картці, з закінчення 24-ї години останнього дня останнього місяця , що вказані на ній.

При виникненні заборгованості за Договором всі суми, зараховані на Картрахунок, на-правляються на погашення заборгованості в такій послідовності:

проценти за перевищення витраченого ліміту(овердрафту);

проценти за користування кредитом;

заборгованість за перевищення ліміту;

заборгованість за основною сумою кредиту;

інші платежі, що підлягають сплаті за обслуговування Картрахунку і БПК згідно тари-фами та умовами Договору (п. 2.6 Договору).

Згідно п. 7.1 Договору Банк відкриває Клієнту відновлювальну кредитну лінію з лімітом кредитування 19 000,00 грн. Строк дії кредитної лінії встановлюється на період дії БПК.

Банк видає Клієнту платіжну карту типу E. Elektronik платіжної системи MasterСard та ПІН-код (п. 2.1 Договору).

Відкриття платіжної карти в рамках програми «Арсенал» здійснюється строком на 1 рік військовим пенсіонерам, вік яких на момент встановлення кредитного ліміту складає 65 років. Продовження платіжної картки, відкритої в рамках програми «Арсенал», можливе строком на 1 рік, військовим пенсіонерам, вік яких на день продовження терміну дії платіжної картки не перевищує 74 років. (п. 7.1.1 Договору).

Згідно розділу 7 Договору за користування Кредитом Клієнт зобов`язаний сплачувати Банку відповідну плату (проценти) в порядку та розмірах, визначених цим Договором та до-датком до нього. У разі наявності кредитної заборгованості плата за користування кредитом встановлюється в розмірі 25,0 % річних (при погашенні кредиту та процентів за користуван-ня кредитом до 25 числа місяця наступного за звітом) (п. 2.1 розділу 7 Договору). За перевищення витратного ліміту (овердрафт) встановлені у розмірі 35% річних (п. 2.2. розділу 7 Договору).

За інформацією банку, підтвердженою розрахунками заборгованості станом на 29 листо-пада 2018 року відповідач має заборгованість перед банком за вказаним кредитним договором у розмірі 30 951 грн. 79 коп., яка складається з 18 993 грн. 75 коп. - основний борг по тілу кре-диту, 137 грн. 64 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 02 грн. 00 коп. - заборгованість за розрахунково-касове обслуговування, 7654 грн. 48 коп. - інфляційне збільшення заборгованості на суму простроченого кредиту, 1835 грн. 50 коп. інфляційне збільшення заборгованості на суму нарахованих та несплачених процентів, 1992 грн. 00 коп. - три проценти річних від суми простроченого кредиту, 336 грн. 42 коп. - три проценти річних від суми нарахованих та несплачених процентів.

Суд ухвалив заочне рішення, яким стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитом у зазначеному розмірі.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно з ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується нада-ти грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначе-них змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 не спростовує наявність між сторонами договірних стосунків та відкриття банком для нього відновлювальної кредитної лінії. Дово-дом апеляційної скарги є та обставина, що у листопаді 2014 року на підставі листа НБУ від 24 листопада 2014 року № 25-112/69267 усім банкам було дано розпорядження припинити всі операції на окупованих територіях, обслуговування всіх рахунків у тому числі і карткових, з огляду на що його картка була заблокована та не діяла. Відповідач вважає, що саме з цього моменту починає текти строк позовної давності для звернення банку з позовом для суду. По-давши позовну заяву 26 січня 2018 року, банк таким чином пропустив строк позовної давності.

Проте цей довід не ґрунтується на законі.

Укладеним між сторонами кредитним договором про встановлення кредитної ліній від 14 березня 2013 року № 10480/01 не передбачено такої обставини для припинення строку дії договору, як блокування кредитної карти. Не передбаченої такої підстави і діючим законодав-ством. У наведеному відповідачем розпорядженні НБУ від 24 листопада 2014 року № 25-112/69267 зазначено, що Банки відновлюють фінансові операції після переходу району/міста обласного значення Донецької та/або Луганської областей під контроль української влади (пункт 4 Постанови N 466 (Постанова N 466)).

Таким чином, у відповідача відсутні законні підстави вважати, що після блокування йо-го БПК у листопаді 2014 року строк дії кредитного договору припинився і як наслідок почав перебіг строк позовної давності.

Разом з тим на ухвалу апеляційного суду про витребування доказів позивач надав інформацію, згідно якої ОСОБА_1 до кредитного рахунку за договором кредитної лінії була відкрита кредитна картка з 31 травня 2013 року строком дії до травня 2015 року. Клієнтом 06 травня 2014 року самостійно було перевипущено картку через Web-Banking з місцем доставки ТВБВ № 10004/0531 м. Єнакієве, проспект Леніна, 98, строком дії 12 місяців та датою закриття 31 травня 2015 року. Ця карта була закрита 20 липня 2015 року системним адміністратором. Надана інформація підтверджується наданими апеляційному суду скриншо-тами з програмного забезпечення Card Management (т.2, а.с. 66 - 72).

З наведеного вбачається, що строк дії кредитного договору мав силу до 31 травня 2015 року, з огляду на що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності.

Доводом апеляційної скарги є також та обставина, що позивачем 04 січня 2019 року бу-ло подано заяву про збільшення позовних вимог з порушенням діючих норм ЦПК.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 листопада 2018 року була задоволена заява ОСОБА_1 про пере-гляд заочного рішення, скасовано заочне рішення цього суду від 23 березня 2018 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Справу призначено до судового розгляду в спрощеному провадженні (т.1, а. с. 78,79).

Після скасування заочного судового рішення і до моменту звернення позивача з заявою про збільшення розміру позовних вимог, яка надійшла до суду 04 січня 2019 року (т. 1, а.с. 126), судових засідань не проводилося, призначене на 05 грудня 2018 року судове засідання було відкладено через неявку представника позивача (т. 1, а.с. 112,113).

За таких обставин у суду першої інстанції не було підстав відмовити у розгляді заяви про збільшення позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято на непідтверджених даних, оскільки судом не досліджено правильність розрахунків банку та їх достовірність, як за факт взято суму, визна-чену банком, яку стягнуто в повному обсязі, що підтверджує однобокість суду при розгляді справи. З відповідача на користь банку на виконання судового рішення уже стягнута сума у розмірі 6353 грн. 78 коп., крім того матеріали справи містять докази того, що у липні 2014 ро-ку, ще до закриття банком його карткового рахунку, відповідач погашав суму заборгованості у розмірі 6000 грн. Проте ні банком, ні судом вказані суми до обрахунку не взято, тому доводи позивача вважає надуманими та необґрунтованими.

Із залученого до матеріалів справи розрахунку заборгованості позичальника ОСОБА_1 , зокрема із виписки руху коштів по його картковому рахунку (т.1, а.с. 141 - 151), вбачається, що 02 липня 2014 року картку відповідача було поповнено на 6000 грн. У вересні, жовтні та листопаді 2018 року на рахунок відповідача було зараховано 3062 грн. 25 коп.

Таким чином, твердження відповідача про те, що сплачені ним кошти не обраховані бан-ком при визначені розміру заборгованості свого підтвердження не знайшли.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана до-вести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припу-щеннях.

Під час розгляду цієї справи судом першої інстанції встановлено та відповідачем не спростовані обставини щодо розміру заборгованості відповідача по кредитному договору, що підтверджується випискою руху коштів по його картковому рахунку за період з грудня 2013 року по листопад 2018 року (т.1, а.с. 141-151).

ОСОБА_1 під час розгляду справи, усупереч вимог статей 12, 81 ЦПК України, не на-дав суду першої інстанції доказів на підтвердження іншого розміру заборгованості чи її відсутності. Не надав він таких доказів і апеляційному суду.

Щодо доводів апеляції скарги про незаконне нарахування інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми заборгованості, апеляційний суд відзначає наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового пра-ва та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від борж-ника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Враховуючи викладене, право кредитора нараховувати передбачені договором процен-ти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

У спірних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 та від 04 липня 2018 року в справі № 14-154цс18.

Оскільки строк дії кредитного договору закінчився 31 травня 2015 року, то відповідно до вимог вищезазначених норм права кредитодавець має право в межах строку позовної давності на стягнення інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних за користування кредит-ними коштами до остаточного виконання вказаного судового рішення.

Вирішуючи указаний спір, апеляційний суд надав наявним у матеріалах справи розра-хункам банку оцінку відповідно до вимог статей 76 - 79, 89 ЦПК України і вважає доведеною належними і допустимими доказами заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором про встановлення кредитної ліній від 14 березня 2013 року № 10480/01 в розмірі 30 951 грн. 79 коп.

Наведені у апеляційній скарзі позивача доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належ-ну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення ("Серявін та інші проти України" (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява N 4909/04).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задо-волення, витрати відповідача по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному поряд-ку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунк-том 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 18 березня 2020 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська