ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6664/20 Справа № 178/811/18 Головуючий у першій інстанції: Лісняк В. В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,

при секретарі Догоновій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 , що є правонаступником ОСОБА_2 , - Шпак Володимира Івановича на заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2018 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 26 вересня 2007 року між ним та ОСОБА_2 (позичальник) був укладений договір №б/н, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 3600,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак, ОСОБА_2 свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 07 травня 2018 року виникла заборгованість за кредитом у сумі 90062,12 грн., а саме: заборгованість за кредитом -3600,00 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 77997,53 грн, заборгованість за пенею та комісією - 3699,73 грн, штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 4264,86 грн. Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача вказану заборгованість за кредитним договором №б/н від 26 вересня 2007 року в загальному розмірі 90062,12 грн. та судовий збір в сумі 1762,00 грн.

Заочним рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором №б/н від 26 вересня 2007 року, яка складається із заборгованості за кредитом - 3600,00 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом - 77997,53 грн, заборгованості за пенею та комісією -3699,73 грн, а всього 85297,26 грн. та 1762,00 грн. судового збору, на загальну суму 87059,26 грн. В задоволенні решти позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , що є правонаступником ОСОБА_2 , - Шпак В.І. , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ІДПК України, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки АТ КБ «ПриватБанк», а також письмовою розпискою адвоката Шпак В.І. від 10.11.2020 року (а.с. 169, 172).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного заочного рішення з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено, що на підтвердження позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надано копію заяви позичальника ОСОБА_2 від 26.09.2007 року, за змістом якої останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну карту в розмірі 300,00 грн. з базовою процентною ставкою 22,8% річних із розрахунку 360 днів у році (а.с. 14). В заяві також погоджено строк дії кредитного ліміту, який відповідає строку дії карти; погашення заборгованості щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості.

Долучені до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, якими передбачено, зокрема, права та обов`язки сторін договору, відповідальність сторін, зокрема штраф за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких, зокрема, визначено дію договору 12 місяців з моменту підписання (п. 9.12) та інші умови, - позичальником не підписані (а.с. 16-21).

Заява позичальника містить текст про погодження споживача з Умовами та Правилами надання банківських послуг, але не конкретизовано яка саме редакція Умов та Правил надання банківських послуг погоджена споживачем.

На підтвердження свого позову банком представлено розрахунок заборгованості за кредитним договором №б/н від 26.09.2007 року, згідно якого станом на 07 травня 2018 року банком нарахована заборгованість у розмірі 90062,12 грн., а саме: заборгованість за кредитом - 3600,00 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 77997,53 грн, заборгованість за пенею та комісією - 3699,73 грн, штраф (фіксована частина) - 500,00 гри., штраф (процентна складова) - 4264,86 грн. (а.с. 10-13).

Також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого повторно Криничанським районним відділом ДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області 23.05.2019 року (а.с. 151).

Згідно копії спадкової справи після ОСОБА_2 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведеної приватним нотаріусом Криничанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Чорною О.В., 23.05.2019 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернувся ОСОБА_1 (

а.с. 150). В будинку по АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_2 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час його смерті проживали ОСОБА_4 (дружина) та ОСОБА_5 (донька), ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 154).

22 серпня 2019 року ОСОБА_4 подала нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини, в якій вона має право на обов`язкову частку (а.с. 1545 зворот).

Згідно копії інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №56270494 від 23.05.2019 року, за життя ОСОБА_2 було складено заповіт на ім"я ОСОБА_1 за №55858381, що посвідчений Преображенською сільською радою Криничанського району Дніпропетровської області за №04 від 06.03.2014 року (а.с. 152 зворот).

Статтею 55 ЦПК України встановлено, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Згідно статті 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах -уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Встановивши, що ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом після ОСОБА_2 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у передбачений ч. 1 ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк з дня відкриття спадщини; враховуючи, що ОСОБА_4 відмовилась від прийняття спадщини на обов`язкову частку, - суд апеляційної інстанції залучив ОСОБА_1 як правонаступника відповідача ОСОБА_2 . ОСОБА_1 не надано доказів, що розмір успадкованого ним майна є меншим від розміру заборгованості за вказаним вище договором.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.І ст.626 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, зокрема, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ч. 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приват-Банк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника ОСОБА_2 від 26.09.2007 року процентна ставка визначена в розмірі 22,8% річних з розрахунку 360 днів у році (а.с. 14).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, пеню та комісію, а також штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 26.09.2007 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємну частину кредитного договору.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, в тому числі: права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, порядок нарахування і оплати процентів, зокрема, проценти за підвищеною процентною ставкою у випадку несвоєчасного виконання боргових зобов`язань (п.п. 5.5.1 Правил), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів ОСОБА_2 та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву позичальника про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-1 бцсі 5) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (26.09.2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (15.06.2018 року), тобто кредитор мав можливість додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані споживачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату підвищених (зміну банком в односторонньому порядку процентної ставки) процентів за користування кредитними коштами, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із позичальником кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана споживачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відповідна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору непідписані Умови та Правила викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15).

Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться у матеріалах справи, не визнаються позичальником та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26 вересня 2007 року шляхом підписання заяви позичальника.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами за підвищеною процентною ставкою у випадку несвоєчасного виконання боргових зобов`язань.

Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» процентів за користування кредитом, нарахованих за підвищеною процентною ставкою понад 22,80% річних.

Колегія наголошує, що укладений між сторонами кредитний договір від 26.09.2007 року у вигляді заяви позичальника, підписаний сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, - колегія приходить до висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Виходячи з викладеного, встановивши отримання позичальником тіла кредиту в сумі 3600,00 грн., що також не спростовано відповідачем, - колегія приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь банку тіла кредиту в розмірі 3600,00 грн.

Крім того, приймаючи до уваги, що банком надано суду заяву позичальника ОСОБА_2 від 26.09.2007 року, яка підписана сторонами та містить погоджені умови, зокрема, щодо розміру процентів за користування кредитом 22,8% річних з розрахунку 360 днів у році, -колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 26.09.2007 року по 31.12.2012 року за ставкою, що погоджена сторонами (22,8% річних) в сумі 127,42 грн.

Колегія звертає увагу, що позивачем безпідставно здійснено нарахування процентів за користування кредитом за підвищеною процентною ставкою на рівні 30,0%, 34,8% та 43,2 річних в період з 01.01.2013 року по 07.02.2018 року (в межах позовних вимог), що не погоджено в заяві позичальника ОСОБА_2 від 26.09.2007 року.

У зв`язку з цим, колегія приходить до висновку про наявність підстав для стягнення за вказаний вище період з 01.01.2013 року по 07.02.2018 року включно процентів за користування кредитом на рівні 22,8% річних, що складає 4151,79 грн., виходячи із розміру заборгованості за тілом кредиту та наступного розрахунку: тіло кредиту помножити на 22,8% (процентна ставка), поділити на 360 (кількість днів у році) та помножити на кількість днів, за які здійснюється нарахування.

Таким чином, за період з 26.09.2007 року по 07.05.2018 року включно з відповідача на користь позивача підлягають стягнення проценти за користування кредитними коштами за ставкою, що не перевищує 22,8% річних, у загальному розмірі 4279,21 грн. (127,42 грн. + 4151,79 грн.).

Згідно позовних вимог та представленого позивачем розрахунку на аркушах 10-13, комісія та пеня вказані однією сумою - 3699,73 грн. та нараховуються в одній колонці, однак комісія і пеня мають різну правову природу, різні підстави та умови їх нарахування.

Пеня - це неустойка, яка нараховується за порушення певних умов кредитного договору, зокрема строків зобов`язань з повернення коштів, тощо. В свою чергу, комісія нараховується за послуги банку, зокрема за зняття готівкових коштів, кредитне обслуговування карти, безготівковий платіж, тощо.

Таким чином, нарахування одночасно заборгованості за пенею та комісією є безпідставним та не відповідає вимогам закону.

Крім того, згідно позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк" заявлено вимоги про стягнення з відповідача штрафів (фіксована частина) у розмірі 500,00 грн., штрафу (процентна складова) у розмірі 4264,86 грн., відповідно до пункту 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг, які не підписані позичальником.

Заява позичальника про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, яка підписана ОСОБА_2 , умов щодо розміру та порядку нарахування неустойки (пені, штрафів) - не містить.

Тому дана частина позовних вимог про стягнення на користь АТ КБ «ПриватБанк» пені та комісії, а також штрафів задоволенню не підлягає.

Клопотань про надання інших доказів чи про витребування відповідних доказів судом -позивачем не заявлено, що стверджується письмовими матеріалами справи, протоколом судового засідання.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в матеріалах справи відсутні докази фактичного отримання позичальником грошових коштів на умовах кредиту не відповідає дійсності.

Згідно змісту заяви ОСОБА_2 від 26.09.2007 року, останній отримав 26 вересня 2007 року банківську платіжну карту № НОМЕР_2 та пін-конверт, тобто прихований під код платіжної карти для можливості її використання. Отже, матеріалами справи підтверджено отримання ОСОБА_2 банківської платіжної карти зі встановленим кредитним лімітом, яка дає змогу користуватись кредитним лімітом та розпоряджатись грошовими коштами банку. Також сторони договору у письмовому вигляді погодили істотні умови кредитного договору, зокрема, базову процентну ставку 22,8% річних, порядок погашення заборгованості.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини справи не встановив та не перевірив, що позивач здійснював нарахування процентів за підвищеною ставкою, пені та комісії однією колонкою, що не було погоджено зі споживачем.

Таким чином, заочне рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

За положеннями ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При розподілі судових витрат колегія приймає до уваги, що при подачі позову позивачем було сплачено судовий збір в сумі 1762,00 грн. (а.с. 2), а при зверненні з апеляційною скаргою відповідачем сплачено 2643,00 грн. (а.с. 135).

Частиною 10 статті 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, розподіляючи судові витрати сторін, колегія враховує часткове задоволення позовних вимог в загальному розмірі 7879,21 грн., що становить 8,75%.

Таким чином, з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в сумі 2257,56 грн. (2411,74 грн. - 154,18 грн.), що є різницею суми, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 (91,25% від 2643,00 грн.) та сумою, що підлягає відшкодуванню на користь АТ КБ «ПриватБанк» (8,75% від 1762,00 грн.).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, заочне рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , що є правонаступником ОСОБА_2 , - Шпак Володимира Івановича - задовольнити частково.

Заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість за кредитним договором від 26.09.2007 року по тілу кредиту в сумі 3600,00 грн. та по процентам за користування кредитом в сумі 4279,21 грн., а всього 7879 (сім тисяч вісімсот сімдесят дев`ять) грн. 21 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати в сумі 2257 (дві тисячі двісті п`ятдесят сім) грн. 56 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді