№ 336/7805/19
пр. № 2/336/978/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17.09.2008р. були внесені зміни у Статут АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування Банку стало: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». Згідно з положеннями Цивільного кодексу України та Закону України «Про акціонерні товариства» дані зміни не є реорганізацією або ліквідацією юридичної особи АКІБ «УкрСиббанк».

Між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк», та відповідачем було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 від 09.02.2007р., відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в сумі 37000,00 дол.США, а відповідач зобов`язався щомісяця повертати наданий кредит у розмірі та в строки, передбачені графіком погашення кредиту, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 08.02.2028 р., якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту.

Оскільки відповідач не виконує зобов`язання за договором, не повертає кредит та не сплачує відсотки за його користування, позивач просив стягнути з відповідача на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором № 0 від 09.02.2007р року інфляційну різницю у розмірі 300088,21 грн. та подвійні проценти у розмірі 6544,82 дол.США, а також судові витрати.

Ухвалою суду від 27.12.2019 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвала суду разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами отримана відповідачем 15.01.2020 року, про що в матеріалах справи є підтвердження отримання.

Відповідач ОСОБА_1 подав відзив на позов за змістом якого проти заявленого позову заперечував та вказав, що Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.10.2014 року з нього були стягнуто заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 09.02.2007р в сумі 316 079, 85 грн. Постановою Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 08.04.2019 року виконавче провадження закінчено в зв*язку із повним погашенням суми установленої рішенням суду. Посилаючись на вказані обставини та заявляючи про застосування строків позовної давності просив відмовити в задоволенні позову.

Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано і підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Даний спір виник у сфері договірних зобов`язань та регулюється нормами загального цивільного законодавства та умовами укладеного договору.

Як вбачається із матеріалів справи, 09.02.2007 року між ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 був укладений договір № 0 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в сумі 37000,00 дол.США, а відповідач зобов`язався щомісяця повертати наданий кредит у розмірі та в строки, передбачені графіком погашення кредиту, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 08.02.2028 р., якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту (пп.1.1, 1.2 кредитного договору).

За користування кредитним коштами протягом перших 30 днів відповідач зобов`язаний сплачувати проценти в розмірі 12,3% річних. Процентна ставка підлягає перегляду. Відповідно до п. 9.2 договору банк Листом №197726 від 22.02.2008 р. повідомив відповідача про запровадження нової системи нарахування відсотків.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку відповідач належним чином зобов`язання з повернення грошових коштів не виконував, в результаті чого станом на 10.07.2014 року виникла заборгованість в загальній сумі 26937 дол.США, з яких 25986 дол США заборгованість за кредитом, 951,71 дол.США заборгованість по процентам, 165,76 дол. США - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 8,66 дол.США пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.10.2014 року по справі №336/6033/14-ц позовні вимоги банку були задоволені та стягнуто 316079,85 грн.(а.с.23).

На виконання рішення суду 23.01.2015 року було видано виконавчий лист № 336/6033/14-ц який позивачем пред*явлено до виконання до Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Постановами головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Ілюшкіної А.Є. від 08.04.2019 року в зв*язку із повним фактичним виконанням виконавчого документу виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №336/6033/14-ц закінчено.

Позивач вказує, що станом на день звернення з цим позовом залишаються не погашеними проценти у розмірі 6544,82 дол. США, нараховані відповідно до ст.. 625 ЦК України, за період з 01.12.2014р. по 27.03.2019р. інфляційна різниця 300088,21 грн., що не були предметом розгляду у вище зазначеній справі.

Вважає, що відповідно до умов кредитного договору, листа №197726 від 22.02.2008р. та ч. 2 ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошевого зобов`язання відповідач повинен сплатити проценти у подвійному розмірі в сумі 6544,82 дол. США.

При вирішенні спору суд виходить з такого.

Згідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов`язків доказування і подання доказів регулює ст. 81 ЦПК, за якою кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Можливість укладення договору шляхом фіксування його змісту в кількох документах визначена ст. 207 ЦК України.

При укладанні договору, сторони керувались ст. 634 ч.1 ЦК України, за якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому; друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Стаття 1054 ЦК України вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вказує ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до п. 5.3, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, комісій, у порядку встановленому розділом 11 цього договору. При цьому, згідно ст.. 212,611,651 ЦК України, по зобов*язанням, термін виконання яких не наступив, терміни вважаються, що наступили згідно вказаної в повідомленні дати. В цю дату позичальник зобов*язується по всіх договорах повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, відсотки за фактичний термін його користування, повністю виконати інші зобов*язання за даною угодою.

Згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк позивач, використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку звернушись з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 від 09.02.2007 р.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився коли банк звернувся з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Подібне зазначено у наступних постановах ВС: від 26.09.2018 року по справі № 635/5758/14-ц, від 19.09.2018 року по справі № 643/16336/16-ц (198), постанова ВП ВС 04.07.2018 року по справі № 310/11534/13-ц, постанова 202/4494/16-ц від 31.10.2018 року.

За таких обставин, враховуючи викладене позивач позбавлений права нараховувати відсотки, в даному випадку подвійні, в зв*язку із чим суд відмовляє в частині вимог щодо їх стягнення.

Вирішуючи вимоги щодо стягнення інфляційної різниці за період з листопада 2014 року по березень 2019 року, суд виходить з наступного.

Так відповідно до ст.. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Таким чином позивач має право вимагати стягення з відповідача суму боргу у розмірі 300088,21 грн. - інфляційна різниця.

Разом з цим відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Вирішуючи питання щодо застосування строків позовної давності, суд виходить з наступного.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Ст.. 266 ЦК передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

«Главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.

Інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК.

Враховуючи, що позивач звернувся за стягненням інфляційних втрат суд повинен встановити, чи дотримано строки позовної давності.

Позивач визначив період для стягнення інфляційних втрат - із 01.11.2014 року по 01.04.2019 року, з позовом звернувся 11.12.2019 року, тому задоволенню підлягають вимоги про стягнення 80070,17 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період із 12.12.2016 року по 31.03.2019 року».

Інфляційні нарахування з 12.12.2016 р. по 31.03.2018 р. складають 55647.34 грн. Індекс інфляції за весь період = 1.1875191 (грудень 2016 р. - 100.9%, січень 2017 р. - 101.1%, лютий 2017 р. - 101%, березень 2017 р. - 101.8%, квітень 2017 р. - 100.9%, травень 2017 р. - 101.3%, червень 2017 р. - 101.6%, липень 2017 р. - 100.2%, серпень 2017 р. - 99.9%, вересень 2017 р. - 102%, жовтень 2017 р. - 101.2%, листопад 2017 р. - 100.9%, грудень 2017 р. - 101%, січень 2018 р. - 101.5%, лютий 2018 р. - 100.9%, березень 2018 р. -101,1

Інфляційні нарахування з 01.04.2018 р. по 25.03.2019 р. складають 24423.37 грн. Індекс інфляції за весь період = 1.0858804 (квітень 2018 р. - 100.8%, травень 2018 р. - 100%, червень 2018 р. - 100%, липень 2018 р. - 99.3%, серпень 2018 р. - 100%, вересень 2018 р. - 101.9%, жовтень 2018 р. - 101.7%, листопад 2018 р. - 101.4%, грудень 2018 р. - 100.8%, січень 2019 р. - 101%, лютий 2019 р. - 100.5%, березень 2019 р.-100.9

Стягнення інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Вказане узгоджується з постановою Верховного Суду України від 26.04.2017 року у справі №3-1522гс16.

Зважаючи на викладене, суд частково задовольняє позов та стягує з відповідача суму інфляційних витрат в розмірі 80070,17 грн.

Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1201,05 грн., відповідно до частини задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 76-81, 133, 141, 258, 259, 263-265, 274-279 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ,ІПН НОМЕР_1 , місце проживання : АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (код 09807750, місце знаходження - 04070, м. Київ, вул.Андріївська, 2/12) інфляційні нарахування в сумі 80070,17 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання : АДРЕСА_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» ((код 09807750, місце знаходження - 04070, м. Київ, вул..Андріївська, 2/12) судовий збір у розмірі по 1201,05 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Суддя Ю.А. Галущенко