РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року м. Мукачево Справа №303/296/20

2/303/598/20

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2

до відповідачів: (1) ОСОБА_3 ;

(2) ОСОБА_4 ;

про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 (надалі АДРЕСА_2 ).

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що в 2007 році ним побудовано Будинок. Відповідачі з 2010 року у вказаному Будинку не проживають. Реєстрація відповідачів у Будинку порушує права позивача та створює перешкоди при оплаті комунальних послуг. За наведених обставин, вважає, що є всі підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування вищевказаним Будинком.

Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу України.

Відповідачі подали до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким в задоволенні позову просить відмовити, оскільки будинок був побудований в 1984 році за спільні кошти подружжя, тому є спільною сумісною власністю позивача та відповідач (1). Тимчасова відсутність відповідачів у житлі не свідчить про втрату інтересу до останнього.

Від позивача до суду надійшли заперечення, згідно з яким останній вказує на постійну відсутність протягом тривалого часу відповідачів у вказаному житловому приміщенні, позовні вимоги просить задоволити.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально-правовим об`єктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме Будинок.

В контексті хронології існуванням спірних правовідносин пов`язаних із Будинком суд наводить наступні обставини справи.

Наявні у справі доказові матеріали (довідка від 25 лютого 2020 року №582) свідчать про те, що позивач є забудовником Будинку.

Відповідно до даних інформаційної довідки №30 від 25 лютого 2020 року Будинок побудований в 1984 році.

Також у спірному Будинку зареєстровані відповідачі, що підтверджується даними листів виконавчого комітету Кольчинської селищної ради від 23.01.2020 №2-9-6/33 та від 29.01.2020 №2-9-6/44 (а.с. 21, 22, 24).

Факт відсутності по місцю реєстрації відповідачів засвідченими копіями заяв ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Разом з тим, відповідачами додано засвідчені копії заяв ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , згідно з якими відповідач (1) проживає у спірному Будинку по теперішній час.

З довідки про укладання шлюбу від 25.1.2018 №9 вбачається, що позивач та відповідач (1) зареєстрували шлюб 24 січня 1983 року, актовий запис №6.

3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.

З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Положеннями частини першої ст. 318 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною другою п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Засобами доказування в цивільній справі є: показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів.

Відповідно до положень статтей 77-78 Цивільного процесуального кодексу України суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив, що ним в 2007 році побудовано Будинок, а відсутність відповідачів по місцю реєстрації з 2016 року надає йому право для визнання відповідачів такими, що втратили право користування ним.

При цьому, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження побудови будинку в 2007 році, натомість дані Інформаційної довідки №30 спростовують вказані твердження та свідчать про те, що Будинок побудовано у в 1984 році.

Надаючи правову оцінку таким доводам позивача, запереченням відповідачів суд виходить з того, що відповідно до положенні статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю в редакції на момент виникнення спірних правовідносин (1984 рік) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» звернув увагу судів на те, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

За результатами судового розгляду справи, судом встановлено, що спірний об`єкт нерухомості побудований за час перебування позивача та відповідача (1) у шлюбі, а відтак належить останнім на праві спільної сумісної власності (поки не спростовано режим спільного майна), тому вони мають рівні права щодо володіння, користування і розпорядження цим майном, і факт тимчасового непроживання відповідачів у Будинку не може стати підставою для визнання їх таким, що втратили право користування вказаним об`єктом нерухомості, оскільки право спільної сумісної власності на майно не може залежати від періоду відсутності співвласника у такому майні.

За наведених обставин, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судові витрати по справі у сумі 840,80 грн. (а.с. 3,4) підлягають віднесенню на позивача відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 263-265, 279, , 281-282, 288-289, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2 - відмовити.

2. Судові витрати у сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок покласти на позивача.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

5. Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Представник позивача: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ).

Відповідачі: (1) ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 );

(2) ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_3 ).

Суддя В.В. Кость