Справа № 408/6791/19-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року смт Біловодськ

Біловодський районний суд Луганської області у складі:

головуючого Соболєва Є.О.

при секретареві Савенко Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Біловодський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, в які заявник просить встановити факт смерті її чоловіка ОСОБА_2 на тимчасово окуповані території України,

ВСТАНОВИВ:

Обґрунтовуючи свої заяви ОСОБА_1 вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок ракової інтоксикації, знаходячись на тимчасово окупованій території, а саме у м Луганську, помер її чоловік - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Оскільки Біловодським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Луганській області було відмовлено у реєстрації смерті її чоловіка, який не зміг провести цю реєстрацію через те, що документи надані для реєстрації були видані органами непідконтрольними українській владі, заявник просить встановити факт смерті ОСОБА_2 у певний час, що необхідно для отримання свідоцтва про смерть встановленого зразка та подальшого оформлення державної допомогти на поховання.

До початку розгляду справи по суті від заявника ОСОБА_1 надійшла заява, в якій вона просила справу розглядати за її відсутності.

Представник заінтересованої особи до суду не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи спішувався належним чином.

За таких обставин суд вважав можливим розглянути справу по суті за відсутності учасників справи за наявними у ній матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно частини першої статті 315 Цивільного процесуального кодексу України в судовому порядку може бути встановлений факт родинних відносин, від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку встановлення цих фактів.

Із матеріалів про смерть ОСОБА_2 дійсно вбачається, що він помер на тимчасово окупованій території України, реєстрація смерті якого залежить від встановлення факту його смерті в судовому порядку.

Відповідно до вимог статті 317 Цивільного процесуального кодексу України з заявами про встановлення факту смерті особи в певний час на тимчасово окупованій території України можуть звертатись лише родичі померлого або їхні представники.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 заявник надала довідку про причину смерті, видану медичною установою, що розташована на окупованій території, згідно якого ОСОБА_2 помер у віці 83 роки ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Луганську внаслідок ракової інтоксикації. Також заявником були надані фотографії з місця поховання ОСОБА_2 .

Оцінюючи довідку про причину смерті, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Наведене свідчить, що факт смерті ОСОБА_2 є доведеним, тому заяву ОСОБА_1 слід задовольнити.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 319 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с Бочейково Бешанковичеського району Вітебської області Білорусь, громадянин України, який був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Луганську внаслідок ракової інтоксикації.

Рішення в частині встановлення факту смерті підлягає негайному виконанню та може бути оскаржене безпосередньо до Луганського апеляційного суду Луганської області протягом тридцяти днів з моменту його складання, яке набирає законної силу в порядку, визначеному у статті 273 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: