Номер провадження 2/754/6224/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Лісовської О.В.

за участю секретаря - Бойко Т.О.

позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Козельщинська районна державна адміністрація Полтавської області, про визначення місця проживання дітей, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітніх дітей, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12.08.2014 року по даний час. Але на даний час сторони разом не проживають, позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. У період шлюбу у сторін по справі народилося троє дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спільне життя у сторін не склалося через розходження поглядів на сімейні відносини, сімейні обов`язки та шкідливі звички відповідачки, яка веде аморальний спосіб життя, вживає алкогольні напої та не доглядає за дітьми, залишаючи їх вдома на довгий час. Позивач є військовослужбовцем і наразі знаходиться територіально у м. Бровари, а відповідачки з дітьми проживала у м. Біла Церква. Між ними була домовленість про те, що позивач буде забезпечувати дітей та дружину матеріально, а вона буде доглядати за дітьми, проте позивачу зателефонували сусіди і повідомили, що діти знаходяться вдома, а дружина у невідомому місці. Того ж дня він приїхав і забрав дітей до себе. З того часу діти проживають разом з позивачем. На даний час позивач повністю утримує дітей та займається їх вихованням, а тому вважає, що діти повинні проживати разом з ним. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 з батьком.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07.10.2020 року до участі у справі залучено третю особу Козельщинську районну державну адміністрацію Полтавської області.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково. Пояснила, що на даний час вони з позивачем проживають окремо, шлюб між ними розірвано, діти ОСОБА_8 та ОСОБА_9 наразі проживають з батьком, а дочка ОСОБА_10 разом з нею, оскільки потребує особливого догляду, так як є інвалідом з дитинства. Просить позов задовольнити частково, залишити двох дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9 проживати разом з батьком, а дочку ОСОБА_10 разом з нею.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Деснянської РДА у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить проводити розгляд справи в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів.

Представник третьої особи Козельщинської районної державної адміністрації у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить проводити розгляд справи в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши пояснення позивача, відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.08.2014 року по 03.11.2020 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та рішенням Деснянського районного суду м. Києва про розірвання шлюбу.

У період шлюбу у сторін по справі народилося троє дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей.

У своєму позові ОСОБА_1 просить суд визначити місце проживання малолітніх дітей разом з ним, зважаючи на те, що він зможе дати дітям все необхідне для належного виховання і розвитку, має можливості для створення належних умов для виховання, після припинення шлюбних стосунків діти проживають разом з ним. При цьому позивач вказує про те, що відповідачка веде аморальний спосіб життя, вживає алкогольні напої, не здійснює догляд за дітьми, залишає їх самих вдома, у зв`язку з чим він вимушений був змінити місце проживання дітей, щоб забезпечити їх безпеку.

Як встановлено при розгляді справи, сторони по справі з 2020 року разом не проживають, позивач проходить військову службу у м. Бровари, планує звільнитися і постійно проживати з дітьми у Полтавській області, у будинку своїх батьків, де на даний час проживають діти.

Позивач ОСОБА_1 на даний час працює начальником контрольно-пропускного пункту військової частини НОМЕР_1 , отримує заробітну плату, що підтверджується відповідною довідкою.

Представниками Козельщинської районної державної адміністрації було обстежено житлово-побутові умови проживання дітей за адресою: Полтавська область, Козельщинський район, с. Оленівка. Так, відповідно до акту умови проживання родини ОСОБА_11 задовільні: підтримуються належний температурний режим та санітарний стан; будинок має 3 житлові кімнати, їдальню, коридор та простору веранду-кухню; на подвір`ї розташовані газифікована літня кухня, господарські будівлі, колодязь, туалет; опалюється будинок двома грубами з пічними газовими пристроями; є електропостачання, водогін та каналізація відсутні; кімнати у достатній мірі облаштовані меблями, іншими побутовими речами та пристроями; діти мають місця для сну, навчання, зберігання особистих речей, одягу; є засоби гігієни, ванночка для кування, відро-біотуалет; наявні різноманітні продукти харчування.

Також фахівцем Козельщинського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді проведена оцінка потреб сім`ї ОСОБА_1 , за результатами якої встановлена здатність батька забезпечувати потреби дітей та відсутність у них складних життєвих обставин.

Відповідачка ОСОБА_2 на даний час не працює, будь-яких даних про те, що отримує якийсь дохід, суду не надала. Відповідачка на даний час проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Малолітня ОСОБА_12 навчається у 4 класі Оленівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Козельщинської районної ради Полтавської області; ОСОБА_5 відвідує Оленівський дошкільний навчальний заклад ясла-садочок «Чебурашка» Козельщинської районної ради Полтавської області; ОСОБА_4 не навчається за станом здоров`я.

За результатами бесіди з дітьми працівниками Козельщинської районної державної адміністрації було з`ясовано, що дітям подобається проживати у бабусі у с. Оленівка; ОСОБА_9 за віком не має розуміння ситуації, пов`язаної з розлученням батьків та визначенням подальшого місця проживання дітей. Софія повідомила, що у бабусі почувається комфортно, тут їй подобається більше, ніж у ОСОБА_13 ; з мамою не бажає спілкуватися, незважаючи на спроби останньої додзвонитися до неї; своє небажання пояснює тим, що ОСОБА_2 покинула сім`ю; з батьком дівчинка спілкується щодня по телефону; ОСОБА_8 повідомила, що хоче проживати з татом.

Відповідно до Висновку Козельщинської районної державної адміністрації № 1577/01-33 від 06.11.2020 року адміністрація дійшла висновку про наявність умов для виховання і догляду малолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 у будинку АДРЕСА_2 та визначення їх місця проживання з батьком ОСОБА_1 за вказаною адресою.

Так, згідно із ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Відповідно до Керівних принципів Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, альтернативи судовому провадженню, такі як медіація, відвід (від судових механізмів) та альтернативні способи вирішення спорів, слід заохочувати кожного разу, коли вони відповідають найкращим інтересам дитини. Попереднє використання таких альтернативних способів не слід використовувати як перешкоду доступу дитини до правосуддя.

Діти повинні бути належним чином поінформовані та отримувати консультації щодо можливості вдатися або до судового розгляду, або до альтернативних заходів позасудового врегулювання. Ця інформація повинна також пояснювати можливі наслідки кожного варіанта. На основі адекватної інформації, як юридичної, так й іншої, повинен бути доступний вибір для використання або судових процедур, або альтернативних процесів, якщо такі існують. Діти повинні мати можливість отримати юридичну консультацію та іншу допомогу при визначенні доречності та доцільності запропонованих альтернатив. При прийнятті цього рішення повинна враховуватись думка дитини.

Процес, альтернативний судовому розгляду, повинен забезпечувати еквівалентний рівень правових гарантій. Повага до прав дітей, як описано в цих керівних принципах і в усіх відповідних правових документах щодо прав дитини, має бути гарантована в рівній мірі, як під час судового, так і позасудового розгляду.

Пояснювальний меморандум до Керівних принципів Комітету Міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, визначає, що в низці держав-членів увага зосереджена на врегулюванні конфліктів поза судом, зокрема шляхом посередництва у сім`ї, відводу та відновного правосуддя. Це позитивне явище і держав-членів підштовхують до того, щоб діти могли користуватись цими процедурами, якщо вони не використовуються як перешкода доступу дитини до правосуддя. Така практика вже існує у багатьох державах-членах Ради Європи та може застосовуватись до, під час та після судового розгляду. Вона є особливо актуальною у сфері ювенальної юстиції. Ці рекомендації не віддають перевагу будь-яким позасудовим альтернативним способам, а повинні втілюватися в них, зокрема в сімейних справах, які порушують не винятково правові питання. Закон передбачає обмеження у цій сфері і може мати шкідливий вплив у довгостроковій перспективі. Повідомляється, що механізмам медіації більше довіряють, оскільки зацікавлені сторони беруть у них активну участь. Діти також можуть брати участь у них. Можна також розглянути обов`язкове звернення до медіації до розгляду справи в суді: це не означає примусове звернення до медіації (що суперечило б самій ідеї медіації), а кожна людина має знати про можливість медіації.

Як зазначається у тих же Керівних принципах, хоча існує певне переконання, що дітей слід максимально вберегти від участі в судовому розгляді, проте судовий процес, якщо він відповідає принципам дружнього до дітей правосуддя, не завжди тяжчий, ніж позасудовий альтернативний розгляд справи. Як і у випадку судового розгляду справи, альтернативні способи розгляду можуть також включати ризики порушення прав дітей, такі як ризик неповаги до таких основних принципів, як презумпція невинуватості, право на адвоката тощо. Тому будь-який вибір повинен враховувати стан даної системи.

У Загальному коментарі № 12 Комітет Організації Об`єднаних Націй з прав дитини рекомендував наступне: "У випадку відводу, включаючи медіацію, дитина повинна мати можливість надавати вільну та добровільну згоду, а також дитині слід надати можливість отримати юридичні та інші поради та допомогу для визначення відповідності та бажаності запропонованого відводу". Рекомендація 26, однак, вимагає, щоб дітям надавались однакові гарантії у судовому та позасудовому розгляді.

Таким чином, текст керівних принципів заохочує доступ до національних судів для дітей як носіїв прав відповідно до практики Суду, до якої вони мають доступ, якщо вони цього бажають. Проте такий доступ є збалансованим і узгодженим з альтернативними судовим процесам способами розгляду справ.

Як зазначено у Загальному коментарі Комітету з прав дитини № 14 (2013 рік) щодо права дитини на першочергове врахування її найкращих інтересів (п. 1 ст. 3), з метою довести, що право дитини на оцінювання та першочергову увагу до її найкращих інтересів було дотримане, усі рішення стосовно дитини або дітей мають бути вмотивовані, обґрунтовані та пояснені. У мотивації рішення необхідно чітко вказати усі фактичні обставини, що стосуються дитини, які елементи було визнано необхідними під час оцінювання найкращих інтересів, склад таких елементів у кожній справі, а також яким чином їх було оцінено для визначення найкращих інтересів дитини. Якщо рішення не збігається з поглядами дитини, слід чітко вказати причину для цього. У виключних випадках, коли обране рішення не відповідає найкращим інтересам дитини, слід вказати підстави для такого рішення і таким чином показати, що найкращі інтереси дитини було враховано, незважаючи на результат. Недостатньо вказати у загальних формулюваннях, що інші міркування переважають над найкращими інтересами дитини. Слід чітко перерахувати такі міркування у зв`язку з розглянутою справою та надати причини для їхньої першочергової важливості. В обґрунтуванні також має бути доведено, що найкращі інтереси дитини не були достатньо вагомими, щоб переважити інші міркування. Слід визначити обставини, за яких найкращі інтереси дитини мають бути найвагомішим міркуванням.

З урахуванням того, що відповідні клопотання сторонами по справі не заявлялися, судом думка малолітніх дітей під час розгляду справи не заслуховувалася.

Суд при вирішенні питання щодо визначення місця проживання малолітніх дітей керувався наступними національними та міжнародними нормами.

Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому згідно із ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України).

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

У даній ситуації суд звертає увагу на те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Тобто, у даному випадку вирішення питання про визначення місця проживання дітей охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори», стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Враховуючи особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в їх право на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції, з іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини).

Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Як встановлено судом, сторонами по справі з 2020 року однією сім`єю не проживають, припинили шлюбні стосунки, а у подальшому і розлучилися, після припинення стосунків діти деякий час проживали разом з матір`ю, але після того, як батьку повідомили про те, що діти залишаються самі вдома, мати не здійснює належний догляд за дітьми, веде аморальний спосіб життя, він змінив місце проживання дітей і наразі вони проживають разом з батьком та бабусею.

На даний час малолітня ОСОБА_4 тимчасово проживає з матір`ю, оскільки є інвалідом дитинства, потребує особливого догляду, мати здійснює оформлення необхідних документів на дитину.

Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дітей у даний час необхідно, виходячи з прив`язаності їх до одного з батьків, враховуючи вік та потреби у повсякденному житті.

Також судом враховується, що діти після припинення шлюбних відносин постійно проживають разом з батьком та бабусею, прив`язані до батька, можливість батька забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дітей, оскільки він має постійне місце проживання, не має шкідливих звичок, тривалий час самостійно здійснює догляд та утримання дітей, займається їх розвитком, працює, має відповідний дохід. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що визначення місця проживання дітей разом з позивачем може зашкодити їх інтересам, в ході розгляду справи не здобуто.

З огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини та враховуючи інтереси дітей, суд вважає необхідним визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 разом з батьком, при цьому задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 840, 80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 141, 150, 155, 157, 159, 160, 161, 162 Сімейного Кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Козельщинська районна державна адміністрація Полтавської області, про визначення місця проживання дітей - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 840, 80 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, адреса: м. Київ, пр.. Маяковського, 21-Г.

Третя особа Козельщинська районна державна адміністрація Полтавської області, адреса: Полтавська область, смт Козельщина, вул.. Монастирська, 5.

Повний текст рішення виготовлений 14 січня 2021 року.

Суддя О.В.Лісовська