ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2-з/753/67/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" грудня 2020 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі судді Якусика О.В., розглянувши заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Танащука Максима Володимировича про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович про визнання недійсними договорів дарування та іпотеки, скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., в якому просив:

визнати недійсними договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірне майно), укладений 8 жовтня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосєвим В.В. 8 жовтня 2020 року за реєстровим номером 756;

визнати недійсним договір іпотеки, укладений 30 жовтня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрований в реєстрі за номером 2974;

скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію іпотеки № 38938009 щодо рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54875749 від 30 жовтня 2020 року, згідно договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрованого в реєстрі за номером 2974;

скасувати записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію обтяження № 38938135 щодо рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54875894 від 30 жовтня 2020 року, згідно договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрованого в реєстрі за номером 2974.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 вересня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики у формі розписки, згідно із яким ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 1 900 000 доларів США на купівлю нерухомості і зобов`язалася повернути суму позики до 30 вересня 2020 року.

Позивач стверджує, що ОСОБА_2 свої зобов`язання щодо повернення коштів у встановлений строк не виконала, натомість почала відчужувати належне їй нерухоме майно з метою ухилення від виконання взятих на себе зобов`язань. Так, позивач зазначає, що ОСОБА_2 відчужила належне їй на праві власності спірне майно ОСОБА_3 шляхом укладення договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосєвим В.В. 8 жовтня 2020 року за реєстровим номером 756. Вказаний правочин, на думку позивача, вчинений ОСОБА_2 з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на нього в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням, такі дії є зловживанням нею своїми цивільними правами, а укладений правочин направлений на шкоду кредитору (фраудаторний правочин), у зв`язку із чим повинен бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтями 3, 13 Цивільного кодексу України, та статті 234 Цивільного кодексу України.

Крім цього, позивач зазначає, що в подальшому ОСОБА_3 30 жовтня 2020 року уклав з ОСОБА_4 договір іпотеки, згідно із яким передав в іпотеку спірне майно з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором позики, укладеним між нею та ОСОБА_4 . Враховуючи, що передача майна в іпотеку відбулася з порушенням вимог закону, позивач вважає, що вказаний договір також підлягає визнанню недійсним, як такий, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та порушує майнові права позивача.

На підтвердження обставин, викладених у позовній заяві позивач надав копію розписки від 29 вересня 2020 року, згідно із якою ОСОБА_2 зобов`язалася повернути суму позики до 30 вересня 2020 року, та Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо спірного об`єкту нерухомого майна, відомості якої підтверджують обставини переходу прав на спірне майно.

Разом із позовною заявою представник позивача - адвокат Танащук М.В. подав заяву про забезпечення позову, в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом:

- заборони органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до закінчення розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. про визнання договорів недійсними;

- накладення арешту на нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до закінчення розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. про визнання договорів недійсними.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову, позивач зазначає, що ОСОБА_4 у разі отримання копії позовної заяви у цій справі може на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» зареєструвати право власності на спірне нерухоме майно за собою та відчужити його третім особам, після чого передати його в іпотеку з метою забезпечення своїх кредитних зобов`язань, тим самим ускладнивши виконання майбутнього рішення суду. Позивач вказує, що вжиття заходів забезпечення позову сприятиме запобіганню порушення прав позивача на час вирішення спору у суді та в разі задоволення позову - забезпечить можливість відновлення його порушеного права, тоді як невжиття таких заходів утруднить та зробить неможливим виконання рішення суду, оскільки нерухоме майно може бути неодноразово відчужене, зменшене або обтяжене зобов`язаннями.

Дослідивши подану заяву, вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню, враховуючи таке.

Відповідно до положень статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

За змістом наведених вище приписів умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Тобто в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для ефективного захисту прав або інтересів позивача. При цьому відповідно до вимог частини 3 статі 12, частини 1 статті 81 ЦПК України обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Види забезпечення позову визначені частиною першою статті 150 ЦПК України. Зокрема, згідно з пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність заходів забезпечення позову передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» визначено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості й адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Крім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Як свідчить зміст позовних вимог, позивачем заявлені вимоги про визнання недійсними договорів дарування та іпотеки без застосування передбачених законом наслідків недійсності цих правочинів, вказані вимоги є немайновими і у випадку задоволення позову таке рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню.

Зокрема, як передбачено частиною 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

З матеріалів справи також вбачається, що на дату подання заяви про забезпечення позову між позивачем та іншими учасниками справи відсутній спір стосовно речових прав на нерухоме майно, на яке позивач просить накласти арешт.

Доводи заявника щодо можливості ОСОБА_4 на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» зареєструвати право власності на спірне майно за собою та відчужити його чи передати в іпотеку третім особам суд вважає недостатньо переконливими для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки згідно із наведеною нормою Закону України «Про іпотеку» підставою звернення стягнення на предмет іпотеки є невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов`язання. Проте, як вбачається із наданої заявником Інформаційної довідки, строк виконання основного зобов`язання, з метою забезпечення якого спірне майно було передано у іпотеку ОСОБА_4 , встановлений до 30 квітня 2021 року.

Крім цього, заявником не надано жодних доказів наявності реального спору між ним та ОСОБА_2 щодо виконання нею боргових зобов`язань за розпискою, в тому числі доказів звернення позивача до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики, не зазначено відомостей стосовно наявності/відсутності у відповідача будь-якого іншого майна, на яке може бути звернуто стягнення, доказів застосування/незастосування сторонами у вказаних боргових відносинах будь-яких способів забезпечення виконання цих зобов`язань, що, як підтверджуються Інформаційною довідкою, відповідає усталеній практиці відносин між сторонами.

Таким чином суд дійшов висновку, що позивачем не доведено існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення у справі, неможливість захисту прав, свобод та інтересів заявника без вжиття таких заходів також не доведено.

Беручи до уваги наведені норми процесуального законодавства, оцінивши відповідно до вимог статті 89 ЦПК України обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням наведених вище критеріїв, суд дійшов висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 149, 150, 153, 258, 260 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Танащука Максима Володимировича про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович про визнання недійсними договорів дарування та іпотеки, скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги через Дарницький районний суд м. Києва до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення або з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О. В. Якусик