Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.12.2020 Справа №607/27047/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

з участю секретаря Романів В.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Західноукраїнського національного університету про визнання права на користування жилим приміщенням, усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та вселення,-

В С Т А Н О В И В:

Представник ОСОБА_3 адвокат Саламандра Г.М.. звернулась в суд з позовом до Західноукраїнського національного університету, який є правонаступником Тернопільського національного економічного університету (ТНЕУ) про визнання права на користування жилим приміщенням, усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та вселення, у якому з урахуванням поданої заяви про зміну предмету позову просить: визнати за нею право на користування житловими кімнатами загальною площею 30 кв.м., які знаходяться в блоці АДРЕСА_1 ; усунути їй перешкоди в користуванні зазначеними житловими кімнатами з боку відповідача та вселити ОСОБА_3 до житлових кімнат площею 30 кв.м., які знаходяться у блоці №56 гуртожитку № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 . Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона працювала у відповідача з 1983 по 2014 рік та з 1991 року зареєстрована та проживала в ізольованому блоці площею 33,7 кв.м., що розташований в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , на вселення у яку їй було видано ордер №4 від 01.09.1995 року, як співробітнику Тернопільської академії народного господарства. Наказом від 19.01.2015 року позивача було звільнено з посади у зв`язку із закінченням строку трудового договору. Постійним місцем проживання позивача з 1991 року по даний час є житлові приміщення блок № НОМЕР_2 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 . В жовтні 2018 року позивач тимчасово поїхала до родини за кордон та залишила ключі від займаного нею приміщення своїй сусідці, на період своєї тимчасової відсутності. На початку січня 2019 року ОСОБА_3 повернулась на своє місце проживання, проте, комендант гуртожитку №2 не надав їй ключі від блоку де вона раніше проживала, тим самим вчинивши їй перешкоди у проживанні в даному приміщенні. ОСОБА_3 неодноразово зверталась до коменданта гуртожитку та до адміністрації Тернопільського національного економічного університету з вимогою про надання їй ключів від вхідних дверей займаного нею житлового приміщення, однак їй було відмовлено у цьому, оскільки у зазначений блок №56, де вона проживала було поселено студентів університету.

Відповідач Західноукраїнський національний університет, який є правонаступником Тернопільського національного економічного університету (ТНЕУ) подав відзив на позов відповідно до якого зазначив, що згідно відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, студентський гуртожиток АДРЕСА_3 зареєстрований за державою в особі Міністерства освіти і науки України та закріплений на праві оперативного управління за ТНЕУ. Положенням про студентський гуртожиток ТНЕУ, затверджений рішенням вченої ради ТНЕУ №5 від 13.02.2008 року, передбачено, що гуртожитки університету призначені для проживання на період навчання іногородніх студентів, слухачів, аспірантів, докторантів університету, тощо, а також студентів університету з числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Працівники університету, як виняток можуть бути поселені в студентський гуртожиток до закінчення навчального року лише за рішенням ректора та за погодженням з органами студентського самоврядування та профспілкою студентів. Проживання в студентських гуртожитках стороннім особам забороняється. Позивач перебувала у трудових відносинах із ТНЕУ з 1983 по 2014 рік. З 1991 року вона була зареєстрована у вказаному житловому приміщенні та включно по вересень 2018 року проживала у блоці №56 студентського гуртожитку №2 ТНЕУ. ОСОБА_3 , як наймач не укладала договору найму жилого приміщення, ігнорувала усні та письмові звернення щодо укладення такого договору. Між позивачем та відповідачем були відсутні договірні відносини, як підстава для проживання в студентському гуртожитку. У період свого проживання позивач систематично не здійснювала своєчасну оплату за користування житловим приміщенням. Протягом 2016-2018 років відповідач двічі звертався до суду із позовами про стягнення заборгованості із позивача за користування житловим приміщенням. Станом на даний час заборгованість позивача за проживання складає 30998 грн. У вересні 2018 року адміністрації ТНЕУ стало відомо про факт добровільного виселення ОСОБА_3 із займаного нею приміщення. 26.09.2018 року колишня сусідка позивачки ОСОБА_4 , яка проживає у тому ж гуртожитку в блоці № НОМЕР_3 передала ключі від блоку №56 завідувачу гуртожитку №2 ТНЕУ. У зв`язку із цим, адміністрацією гуртожитку ТНЕУ було складено акт №87.09/18 від 28.09.2018 року, яким зафіксовано, що кімнати житлового блоку №56, де раніше проживала позивач, є пустими та прибраними, у блоці відсутні будь-які особисті речі ОСОБА_5 .. Такими чином, забравши усі особисті речі з блоку №56, ОСОБА_3 добровільно залишила своє місце проживання, виселившись із займаного нею житла. В силу вимог п.37 Положення про студентський гуртожиток ТНЕУ, особа, що проживає в гуртожитку зобов`язана попереджувати завідувача гуртожитку (коменданта) про залишенні гуртожитку на тривалий час (більше 5 діб). Позивач про тимчасове залишення свого місця проживання у блоці АДРЕСА_4 гуртожитку №2 ТНЕУ та подальшу відсутність адміністрацію ТНЕУ не повідомляла. Таким чином, відповідач вважає, що у вересні 2018 року ОСОБА_3 з членами своєї сім`ї добровільно виселилась із блоку № НОМЕР_2 студентського гуртожитку №2 ТНЕУ. У період з вересня 2018 року по лютий 2019 року позивачка та члені її сім`ї були відсутніми за основним їх місцем проживання, тобто у вказаному житлі. Вважати відсутність позивача та членів її сім`ї тимчасовою, відповідач не мав правових підстав, оскільки позивач не інформував адміністрацію ТНЕУ (завідувача гуртожитку, директора студмістечка, проректора з господарських питань чи інших уповноважених осіб) про свою тимчасову відсутність. Оплату за проживання ОСОБА_3 бухгалтерією ТНЕУ не нараховувалась з вересня 2018 року, у зв`язку із її добровільним виселенням. Вважають пред`явлений позов позивачем безпідставним, доводи, які наведені позивачем у своїй позовній заяві, такими, що не знайшли свого підтвердження та правового обґрунтування. У позові просять відмовити.

Представник позивача ОСОБА_3 адвокат Салмандра Г.М. подала відповідь на відзив у якій зазначила, що позивач набула право користування кімнатами в гуртожитку АДРЕСА_5 в яких проживала із сім`єю на законних підставах, за відсутності заперечень з боку позивача. ОСОБА_3 разом із своєю сім`єю була вселена в гуртожиток на підставі ордеру, у зв`язку із перебуванням у трудових відносинах з відповідачем, які було припинено у зв`язку із досягненням нею пенсійного віку. Позивач була відсутня у займаним нею житловому приміщенні тимчасово, близько трьох місяців, а коли повернулась у січні 2019 року, то з`ясувала, що у блоці де вона раніше проживала проживають інші особи, які змінили вхідні замки, а ключ залишений нею коменданту гуртожитку, позивачу не повернули. Також зазначила, що згідно із ч.2 ст.132 ЖК України, п.41 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР №208 від 03.06.1086 року, особи, які припинили роботу з інших підстав та осіб, перелічених у ст..125 цього Кодексу, не можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення осіб, які пропрацювали на підприємстві, установі, організації, що надали їм житлову площу в гуртожитку, не менш як десять років. Вважає, що у відповідача відсутні підстави для виселення позивача та членів її сім`ї, враховуючи неповнолітніх дітей, із спірної житлової площі.

15 липня 2020 року у даній справі проведено підготовче судове засідання, за наслідками якого закрито підготовче провадження, а справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Саламандра Г.М. позовні вимоги підтримала, з мотивів зазначених у позовній заяві та з урахуванням поданої заяви про зміну предмету позову та просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні відносно позовних вимог ОСОБА_3 заперечила та вказала, що оскільки позивач самостійно виселився із займаного нею приміщення, а тому втратив право користування ним. Вважає, що у позові слід відмовити.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив.

Відповідно до Статуту Західноукраїнського національного університету, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 10.09.2020 року №1128, згідно з наказом Міністерства вищої і середньої освіти Української РСР від 11.серпня 1989 року №203 Тернопільський фінансово-економічний інститут перейменовано на Тернопільський інституту народного господарства. Як зазначено у вказаному Статуті, відповідно до постанови КМ України від 29.08.1994 року №592 на базі Тернопільського інституту народного господарства створено Тернопільську академію народного господарства. Згідно з розпорядженням КМ України від 30.03.2005 року №72-р на базі Тернопільської академії народного господарства утворено Тернопільський державний економічний університет. Відповідно до Указу Президента України від 29.09.2006 року №794, Університету надано статус національного та перейменовано у Тернопільський національний економічний університет. Згідно з наказом Міністерства освіти і науки України від 25 серпня 2020 року №1077, Тернопільський національний економічний університет перейменовано у Західноукраїнський національний університет, який є правонаступником Тернопільського національного економічного університету.

Як вбачається із копії трудової книжки ОСОБА_3 , остання з 16.09.1983 року перебувала на різних посадах у Тернопільському фінансово-економічним інститутом, а також в подальшому в його правонаступниках - Тернопільському інституті народного господарства, Тернопільській академії народного господарства, Тернопільському національному економічному університеті по 19.01.2015 року та була звільнена на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, тобто у зв`язку із закінченням строку трудового договору.

Відповідно до ордеру від 01 вересня 1993 року ОСОБА_3 , яка на той час була працівником Тернопільського інституту народного господарства поселено у кімнату №2 з 01.09.1993 року до 01.07.1994 року гуртожитку №2 Тернопільського інститут народного господарства. Крім цього, як вбачається із копії ордеру від 01.09.1995 року, ОСОБА_3 , як працівника на той час Тернопільської академії народного господарства поселено у кімнату №2 гуртожитку №2 зазначеної академії з 01.09.1995 року, без зазначення кінцевого строку такого поселення.

Згідно довідки про склад сім`ї №119 від 21.06.2018 року, виданої Тернопільським національним економічним університетом ОСОБА_3 , остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 разом із членами своєї сім`ї: дочкою ОСОБА_6 , сином ОСОБА_7 , онуками ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У судовому засіданні представником відповідача визнається, що позивач разом із членами своєї сім`ї проживала у житловій кімнаті блоку АДРЕСА_6 та які їй було надано для проживання адміністрацією зазначеного закладу освіти.

ОСОБА_3 упродовж 2017-2018 років проводила оплату за займане нею вказане житлове приміщення, у тому числі здійснювала оплату вартості спожитих житлово-комунальних послуг, що підтверджено повідомленнями про надання їй субсидій за листопад 2016 квітень 2017 років.

Як вбачається із копії заяви ОСОБА_3 , адресованої завідувачу гуртожитку №2 ТНЕУ від 28.02.2019 року, остання просила надати їй ключі від блоку АДРЕСА_6 , оскільки повернулась на постійне місце проживання та перебувала у свого сина. Заяву аналогічного змісту 05.03.2019 року ОСОБА_3 подала ректору ТНЕУ.

Як слідує із змісту листа т.в.о. ректора Тернопільського національного економічного університету від 10.04.2019 року №126-22/664, адресованій ОСОБА_3 , у зв`язку із тим, що позивач у жовтні 2018 року виселився із блоку АДРЕСА_7 , що підтверджується актом про здачу ключів та відсутністю особистих речей у блоці, було прийнято рішення про поселення у блок №56 студентів університету, відтак університет не має можливості задовольнити звернення позивача щодо вселення у зазначене житлове приміщення.

Відповідно до акту про здачу ключів мешканкою студентського гуртожитку №2 ОСОБА_3 від 28.09.2018 року №87.09/18, складеного комісією Тернопільського національного економічного університету, ОСОБА_3 мешканка студентського гуртожитку №2, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , 26.09.2018 року передала ключі від блоку № НОМЕР_2 в якому проживала ОСОБА_10 , мешканці студентського гуртожитку №2, блоку № НОМЕР_3 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_10 , яка отримала ключі передала їх завідувачу гуртожитку №2 ОСОБА_11 28.09.2018 року. Комісія перевірила стан блоку №56 В ньому відсутні будь-які речі ОСОБА_3 .

Згідно рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 11.07.1995 року №642 студентському гуртожитку №2 Тернопільської академії народного господарства, який перебуває на балансі ТНЕУ, за адресою Львівська,7 надано статус гуртожитку для проживання сімей студентів та викладачів.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) мети, досягнення якої передбачається, та засобів, які використовуються для її досягнення.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа має право сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. U.K, 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986) так і на наймача (рішення в справі Larkos v Cyprus, 18.02.1999).

Відповідно до ст.128, 129 ЖК УРСР, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

В силу вимог ч.1, 2 ст.71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Згідно з вимогами ч.1 ст.72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку.

Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Судом із пояснень представника позивача та тверджень самого ж позивача, викладених у позовній заяві встановлено, що ОСОБА_5 не вибувала на інше місце проживання, оскільки тимчасово, на строк, який не перевищує шість місяців, перебувала у свого сина за кордоном та повернулась у січні 2019 року на місце свого постійного проживання, а саме: АДРЕСА_2 , з реєстраційного обліку з вказаного жилого приміщення не знімалась та продовжує перебувати на ньому по даний час. Відтак, в силу вимог ч.1 ст.71 ЖК Української РСР за ОСОБА_5 зберігається зазначене жиле приміщення. Ключі від вхідних дверей займаного нею приміщення передала своїй сусідці з метою усунення можливих аварій систем опалення та водопостачання у ньому.

Судом також з`ясовано, що іншого жилого приміщення у власності та користуванні у ОСОБА_5 на час розгляду справи, не має.

Відповідачем на думку суду, не надано доказів, які б підтверджували факт виселення ОСОБА_5 із займаного нею приміщення, у тому числі внаслідок переїзду у іншу місцевість. При цьому, суд констатує, що позивач із заявою про своє добровільне виселення до адміністрації гуртожитку чи учбового закладу не зверталась. Крім цього, на думку суду не може бути таким підтвердженням посилання відповідача на акт про здачу ключів мешканкою студентського гуртожитку №2 ОСОБА_3 від 28.09.2018 року №87.09/18, складеного комісією Тернопільського національного економічного університету, оскільки передача ключів мешканці цього ж гуртожитку, яка була сусідкою позивача, а також відсутність особистих речей, не свідчить про її добровільне виселення та залишення нею житла внаслідок переїзду у іншу місцевість. Також, суд зауважує, що ключі від вхідних дверей займаного позивачем житлового приміщення адміністрації гуртожитку чи зазначеному вищому навчальному закладу ОСОБА_3 не передавались.

Судом також з`ясовано, що відповідач на момент розгляду справи, не звертався до суду із позовом про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме блоком № НОМЕР_2 студентського гуртожитку №2 Західноукраїнського національного університету, розташованого за адресою: м.Тернопіль, вул..Львівська, 7, рішення судів з цього приводу, які набрали законної сили, у матеріалах справи відсутні.

Суд оцінивши та дослідивши докази надані сторонами, а також у їх сукупності вважає, що позовні вимоги позивача про визнання права на користування жилим приміщенням, усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та вселення підлягають до часткового задоволення та вважає, що слід усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні житловою кімнатою блоку АДРЕСА_6 шляхом її вселення у зазначене житлове приміщення. При цьому, задовольняючи позовні вимоги частково, суд не вбачає підстав щодо задоволення вимог позивача в частині визнання за нею права на користування житловими кімнатами загальною площею 30 кв.м., які знаходяться в блоці АДРЕСА_1 , оскільки право на користування позивачем зазначеним приміщенням вона не втратила в силу вимог ст..71 ЖК Української РСР, яке підтверджено довідкою про склад сім`ї від 21.06.2018 року №119, виданої Тернопільським національним економічним університетом, відсутністю судових рішень про втрату права користування позивачем зазначеним житловим приміщенням, а тому на думку суду, не потребує додаткового їх визнання.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. 71, 72, 128,129 ЖК УРСР, суд,

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_3 до Західноукраїнського національного університету про визнання права на користування жилим приміщенням, усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та вселення задоволити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні житловою кімнатою блоку АДРЕСА_6 шляхом її вселення у зазначене житлове приміщення.

Стягнути із Західноукраїнського національного університету у користь держави судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

У решті вимог позивача, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повне судове рішення виготовлене 04 січня 2021 року

Головуючий суддяВ. В. Ромазан