Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.03.2020 Справа №607/22526/19

04 березня 2019 року

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі: головуючого Грицай К.М.

за участю секретаря судового засідання Стус К.І.,

учасників справи: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Бачинської Т.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільтепло», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Тернопільське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Тернопільській області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, стягнення допомоги по тимчасовій непрацездатності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільтепло», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Тернопільське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Тернопільській області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, стягнення допомоги по тимчасовій непрацездатності.

В обґрунтування вимог позивач вказує, що 14.06.2019 року його прийнято на посаду машиністом (кочегаром) ТзОВ «Тернопільтепло» за строковим договором. З 20.08.2019 року по 29.08.2019 року позивач перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серія АДШ № 013821. 20.08.2019 року його було звільнено з роботи у зв`язку із закінченням терміну дії строкового договору згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України. 30.08.2019 року він з`явився на роботу для пред`явлення листка непрацездатності, який у нього не прийняли та повідомили, що він звільнений із займаної посади. Усно директор та бухгалтер йому роз`яснили, що лікарняні виплачувати вони не будуть, ознайомили його з наказом про звільнення та видати трудову книжку. 09.09.2019 року разом із заявою він направив оригінал листка непрацездатності листом, однак про результати розгляду даного листка йому не повідомили. З врахуванням наведеного просить суд визнати незаконним та скасувати наказ від 20.08.2019 року №20/08/2019 ТзОВ «Тернопільтепло» про звільнення його з роботи; поновити ОСОБА_2 на посаді машиніста (кочегара) ТзОВ «Тернопільтепло» з 20.08.2019 року; стягнути з ТзОВ «Тернопільтепло» в користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу; стягнути з ТзОВ «Тернопільтепло» в користь ОСОБА_2 допомогу по тимчасовій втраті працездатності у розмірі 3699,60 грн. за період з 20.08.2019 року по 29.08.2019 року.

Ухвалою судді від 24 вересня 2019 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою суду від 21 жовтня 2019 року залучено до участі у справі третю особу Тернопільське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Тернопільській області.

12 листопада 2019 року судом постановлена ухвала про витребування доказів, які були направлені суду.

Протокольною ухвалою суду від 05 лютого 2020 року у справі були витребувані для оригінали письмових доказів для огляду в судовому засіданні.

Ухвалою суду від 24 лютого 2020 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про об`єднання цивільної справи №607/22526/19 із справою №607/2180/20.

Ухвалою суду від 04 березня 2020 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про призначення судово-технічної експертизи.

Представник відповідача ТОВ «Тернопільтепло» Дмитраш А.Ю. направив відзив на позовну заяву, згідно яких позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у задоволенні позову. Також, вказав, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Тернопільтепло» та ОСОБА_2 було укладено строковий трудовий договір від 13 червня 2019 року. Відповідно до п. 1.7 Договору - цей Договір набуває чинності з 14 червня 2019 року на підставі наказу по Підприємству та діє до 20 серпня 2019 року. 14.08.2019 року позивачем було надано адміністрації ТОВ «Тернопільтепло», власноруч написану заяву, на ім`я директора Товариства, з проханням розірвати трудовий договір у зв`язку з закінченням його терміну. 20.08.2019 року у зв`язку із закінченням терміну дії строкового трудового договору, відповідно до п. 2 статті 36 КЗпП України позивача - ОСОБА_2 звільнено з роботи про що був виданий наказ № 20/08/2019 «Про звільнення та прийняття на роботу» від 20 серпня 2019 року. 20.08.2019 року складено Акт № 01-08-2019 «Про відмову ОСОБА_2 від проставлення підпису про ознайомлення з наказом». У зв`язку із звільненням позивачу видано трудову книжку, проведено остаточний розрахунок. 16.09.2019 року ТОВ «Тернопільтепло» отримано заяву від ОСОБА_2 про виплату лікарняних та вчинення дій у відповідності до вимог чинного законодавства від 09.09.2019 року та долучений до неї листок непрацездатності серії АДШ № 0138221 . 16 вересня 2019 року комісія із соціального страхування ТОВ «Тернопільтепло», розглянувши звернення та документи про призначення матеріального забезпечення застрахованим особам, відмовила в призначенні допомоги ОСОБА_2 за відсутності підстав, що задовольняють п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону України № 1105. Представник відповідача у своєму відзиві на позовну заяву посилається на практику Верховного Суду, а саме на постанову від 26 грудня 2018 року у справі № 640/498/17-ц (провадження № 61-5428СВ18). Як вбачається з листа позивача, першим днем непрацездатності встановлено 20 серпня 2019 року. Однак, позивач у день звільнення був присутнім на роботі про що свідчить його відмова розписатися у наказі, що підтверджено актом. На стан здоров`я працівник не скаржився, листка непрацездатності не пред`являв. Крім того, згідно табелю обліку використання робочого часу 20 серпня 2019 року у ОСОБА_2 встановлена робоча зміна: навпроти прізвища позивача є відмітка про відпрацьований час. Отже, позивач звернувся до лікувальної установи після свого звільнення, ймовірно поза робочий час, коли уже не перебував у трудових відносинах, тому не має права на отримання виплати від роботодавця за дні тимчасової непрацездатності, яка настала після розірвання трудових відносин. Вказує, що позивач просить стягнути з відповідача допомогу по тимчасовій непрацездатності за дні, які не припадають на період перебування його у трудових відносинах. Вказує, що оскільки звільнення позивача є правомірним, тому вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, допомоги по тимчасовій непрацездатності не підлягають задоволенню.

Представник позивача 03.12.2019 року, 03.02.2020 подав суду письмові пояснення, згідно яких позивача вбачається, що 30.08.2019 року коли позивач з`явився до відповідача у визначений час та хотів подати лікарняний листок йому було вручено на ознайомлення наказ про звільнення, з яким він ознайомився проставивши дату, підпис та зазначив що з наказом не згідний. На копії наказу наданого відповідачем така відмітка відсутня. Також, 30.08.2019 року позивачу була видана трудова книжка, про що він розписався в журналі. Факт видачі 30.08.2019 року трудової книжки підтверджується відповідачем. Також, вказує на те, що відповідно до п. 4.2. Інструкції якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Будь-яких доказів про направлення відповідного повідомлення та будь-яких інших; вжитих заходів, які могли б підтвердити вжиття заходів відповідачем про повідомлення позивача про його звільнення та отримання трудової книжки не надано. 09.09.2019 року позивач із заявою направив відповідачу оригінал листка непрацездатності серія АДШ №013821 листом з описом-вкладення. 19.09.2019 року №19/09/19 відповідачем надано відповідь де серед іншого зазначені лише норми законодавства та немає жодної згадки про нібито рішення комісії від 16.09.2019 року протокол №2 та акти від 20.08.2019 року №01-08-2019, що нібито позивач відмовився від проставлення підпису в наказі про звільнення №02-08-2019, що ніби позивач відмовився від отримання трудової книжки. Дані документи долучаються лише 18.10.2019 року до відзиву на позовну заяву 25.11.2019 року. Також вказує, що рішення комісії так і акти підписані одними ж і тими особами, що вкотре викликає значні сумніви з приводу їх достовірності або є підробленим. Крім того, вказує на те, що під час підписання строкового трудового договору, відповідач не надав позивачу другого екземпляру та роз`яснив, що термін дії договору не вказується, а додатково буде узгоджений.

Також, у письмових поясненнях вказав, що із захворюванням на прийом до сімейного лікаря ОСОБА_3 20.08.2019 р. позивач звернувся приблизно о 12-40год, листок непрацездатності серія АДШ №013821 був виданий позивачу 20.08.2019 приблизно о 13-00год, що підтверджується листом КНП «ЦПМСД», що підтверджує факт непрацездатності. Також, зазначає, що позивача згідно заяви про прийняття на роботу від 10.06.2019р. та наказу від 13.06.201 №13/06/2019 позивача прийнято на посаду машиніста (кочегара) котельні за строковим трудовим договором до закінчення терміну дії строкового договору. Після прийняття на роботу позивача під тиском було змушено підписати договір надання можливості детально з ним ознайомитись, не надано мого екземпляру договору мотивуючи це тим, що в разі відмови від підписання ОСОБА_2 буде недопущено звільнено з роботи. Термін дії договору не було зазначено, на зауваження позивача, його повідомлено, що вимагає трудове законодавство та термін дії буде додатково узгоджено зі мною. На неодноразові зауваження позивача щодо надання екземпляру договору з працівниками відповідача пояснювалось, що директор відсутній на місці тому надати екземпляр договору не має можливості, в подальшому позивача повідомлено, що в продовження розгляду питання про надання екземпляру договору та необхідності зазначені його строку дії його буде звільнено з роботи. Вказує, що ні в заяві, ні в наказі, ні в самому договорі не було зазначено його термін дії. Тому вважає, що прийняття позивача на роботу з 14.06.2019 року по 20.08.2019 року за трудовим договором не ґрунтується на нормах чинного законодавства та суперечить інтересам позивача. Також, просить не брати до уваги характеристику позивача, надану відповідачу.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов та надані письмові пояснення підтримав та просить суд задовольнити позовну заяву.

Представник відповідача Бачинська Т.П. у судовому засідання заперечила, щодо задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві. Вказала, що оскільки звільнення позивача є правомірним, тому вимоги про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню. Також, пояснила, що позивач перебував на робочому місці 20.08.2019 року та був ознайомлений із наказом близько 11.00 год. ранку, в подальшому відсутність його на робочому місці не перевірялось, будь-яких повідомлень про перебування на лікарняному не надходило від позивача.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Тернопільське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Тернопільській області у судове засідання не з`явився із невідомих суду на те причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини:

З матерів справи встановлено, що 13 червня 2019 року між ТОВ «Тернопільтепло» та ОСОБА_2 був укладений строковий трудовий договір, терміном дії до 20 серпня 2019 року, про що зазначено у п. 1.7 договору. Пунктом 6.2 договору передбачено, що договір припиняє свою дію у випадках: 6.2.1 закінчення терміну дії договору згідно п.п. 1.7 п. 1. Даний договір підписаний сторонами.

Позивачем Становичем 10 червня 2019 року подано заяву до ТОВ «Тернопільтепло» про прийняття на роботу на посаду машиніста (кочегара) котельні із погодженням тарифного розпису на термін згідно строкового трудового договору.

На підставі наказу № 13/06/2019 від 13 червна 2019 року ОСОБА_2 прийнято на посаду машиніста (кочегара) за строковим договором з 14 червня 2019 року до закінчення терміну дії строкового договору. ОСОБА_2 ознайомлений із даним наказом, про що свідчить його особистий підпис.

Позивачем та його представником не заперечувався факт підписання трудового договору та ознайомлення із наказом про прийняття на роботу особисто ОСОБА_2 .

Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_4 , ОСОБА_2 прийнято на роботу машиністом (кочегаром) котельні за строковим договором на підставі наказу №13/06/2019 від 13.06.2019 року «Про прийняття на роботу».

14 серпня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до директора ТзОВ «Тернопільтепло» із заявою про розірвання строкового договору у зв`язку із закінченням терміну дії договору.

Наказом ТзОВ «Тернопільтепло» про звільнення з роботи та прийняття на роботу №20/08/2019 від 20 серпня 2019 року, ОСОБА_2 було звільнено відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням терміну дії строкового договору та зобов`язано виплатити ОСОБА_2 компенсацію за невикористану основну відпустку за період роботи з 14.06.2019 року по день звільнення тривалістю 4 календарні дні та наднормові.

ОСОБА_2 ознайомився з наказом директора ТзОВ «Тернопільтепло» № 20/08/2019 від 20 серпня 2019 року «Про звільнення з роботи та прийняття на роботу» та відмовився від проставлення підпису про ознайомлення з ним, про що складено акту про відмову ОСОБА_2 від проставлення підпису про ознайомлення з наказом № 01-08-2019 від 20 серпня 2019 року.

Також, 20 серпня 2019 року у присутності інженера охорони праці ОСОБА_5 , старшого майстра Васильківа В.А., машиніста (кочегара) ОСОБА_6 , машиніст (кочегар) котельні ОСОБА_2 після ознайомлення з наказом директора ТзОВ «Тернопільтепло» № 20/08/2019 від 20 серпня 2019 року «Про звільнення з роботи та прийняття на роботу» відмовився отримувати трудову книжку (Акт № 02-08-2019 «Про відмову ОСОБА_2 від отримання трудової книжки» від 20 серпня 2019 року).

Як вбачається із табелю обліку використаного робочого часу ТОВ «Тернопільтепло» за звітний період з 01.08.2019 року -31.08.2019 року, ОСОБА_2 відпрацював зміну 12 год.

Відповідно до виписки з книги обліку та руху трудових книжок та вкладишів до них ОСОБА_2 30 серпня 2019 року отримав трудову книжку.

Згідно розрахункового листка за серпень 2019 року ТзОВ «Тернопільтепло» за серпень 2019 року ОСОБА_2 всього виплачено - 11679,89 грн., 20.08.2019 року - 7063,69 грн.

Згідно листка непрацездатності серії АДШ № 013821 , ОСОБА_2 звільнений від роботи з 20.08.2019 року, 30 серпня 2019 року вказано стати до роботи.

Листом КНП «ЦПМСД» від 10.01.2020 року повідомлено, що ОСОБА_2 був присутній на прийомі у сімейного лікаря ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , листок непрацездатності серія АДШ №013821 був виданий позивачу 20.08.2019 приблизно о 13-00год., прийом проводився згідно графіка з 08.00 год. до 13.00 год.

09 вересня 2019 року ОСОБА_2 направив на адресу ТОВ «Тернопільтепло» оригінал листка непрацездатності листом із описом вкладення.

Згідно протоколу № 2 засідання комісії із соціального страхування/рішення уповноваженого ТзОВ «Тернопільтепло» від 16 вересня 2019 року, у присутності голови комісії ОСОБА_5 , заступника голови Васильків В.А., членів комісії ОСОБА_7 та ОСОБА_6., розглянувши звернення та документи про призначення матеріального забезпечення застрахованим особам, комісія із соціального страхування вирішила відмовити ОСОБА_2 у призначенні допомоги у зв`язку з відсутністю підстав, що задовольняють п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону України № 1105.

19.09.2019 року директором ТзОВ «Тернопільтепло» надано відповідь № 19/09/19 на заяву ОСОБА_2 , з якої вбачається, що 20.08.2019 року ОСОБА_2 було звільнено у зв`язку із закінченням терміну дії строкового трудового договору, про що був виданий наказ № 20/08/2019. Усі виплати та остаточний розрахунок проведено, трудова книжка видана. Крім того, вказано, що звільнити працівника у зв`язку із закінченням строкового трудового договору можна як у період тимчасової непрацездатності, так і у період перебування його у відпустці, оскільки ч. 3 ст. 40 КЗпП України встановлено заборону щодо звільнення працівників у період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці лише з ініціативи роботодавця, тобто з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України.

Даний лист вручено ОСОБА_2 особисто 27.09.2019 року, про що свідчить копія рекомендованого повідомлення.

Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч. 5 ст. 43 Констиуції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку він вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі статтею 21 КзпП України трудовий договір - це угода між працівником та власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, та дотримуватись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату й забезпечувати умови праці, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП України строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством. При цьому, про які саме інтереси працівника йдеться, і чим вони обумовлені, в законодавстві не визначено.

Крім того, Пленум Верховного Суду України в абз. 3 п. 9 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, вказав, що трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» під час укладення трудового договору на визначений строк цей строк установлюється погодженням сторін і може визначатися як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівника з відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами і для догляду за дитиною). Такий договір укладається за взаємною згодою сторін (працівник та роботодавця) на будь-який строк, протягом якого працівник бере на себе зобов`язання працювати на підприємстві, в установі, організації. При цьому, правовий статус працівника, з яким укладено строковий договір, не відрізняється від правового статусу працівника, з яким укладено трудовий договір на невизначений строк.

Чинне трудове законодавство не конкретизує порядок укладення трудового договору. Виходячи із змісту ст. 24 КзпП України, письмова форма трудового договору є обов`язковою тільки у випадках, передбачених законодавством. При цьому, незалежно від того, в якій формі (письмовій чи усній) укладено трудовий договір, його оформлення здійснюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу.

Строк дії трудового договору належить до його істотних умов, без досягнення взаємної згоди щодо яких, трудовий договір не може вважатися укладеним.

Слід зазначити, що у доктрині трудового права існує принцип свободи праці, складовою якого є принцип свободи трудового договору. Свобода трудового договору означає юридичну рівність сторін (працівника та роботодавця) на етапі укладення трудового договору, що для працівника полягає у можливості вільно обирати форму залучення до праці та роботодавця, погоджувати з ним подальші умови взаємної співпраці тощо, а для роботодавця - підбирати для виконання роботи працівників з відповідним рівнем професійних та ділових якостей, діючи при цьому з урахуванням норм та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що у трудовому договорі від 13 червня 2019 року є п.1.7, яким передбачена умова про строк дії договору.

Наявність підписів сторін на договорі, за загальним правилом, презюмує їх згоду на дотримання та виконання його положень. Отже, особистий підпис працівника на трудовому договорі, в якому закріплені умови праці, включаючи порядок оплати праці, режим роботи, строк дії трудового договору тощо є належним підтвердженням факту ознайомлення працівника з його умовами та його згоди на виконання трудових обов`язків у встановлених за погодженням сторін умовах.

Отже, волевиявлення працівника на укладення строкового трудового договору підтверджується його особистим підписом на трудовому договорі, в якому зазначений строк його дії, а також на виданому на підставі укладеного трудового договору наказі роботодавця, в якому вказано, що працівника прийнято на роботу на умовах строкового трудового договору з 14 червня 2019 року із зазначенням відповідного строку його дії: до закінчення терміну дії строкового договору.

У поданому позивачем позові зазначено, що його було прийнято на роботу за строковим договором, та у позовній заяві відсутні жодні посилання або докази про те, що відповідачем на думку позивача можливо було здійснено тиск або примушування до укладання строкового трудового договору з ним, також, відсутні зауваження з боку позивача на момент укладення договору. Зазначене додатково підтверджує той факт, що між сторонами було взаємне волевиявлення щодо укладання строкового трудового договору на визначений строк та досягнуто повної згоди щодо усіх умов даного строкового трудового договору.

Таким чином, позивач не спростовував той факт, що він уклав із роботодавцем строковий трудовий договір, також в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 підписав даний договір без будь-яких заперечень.

Добровільно підписуючи та виконуючи умови строкового трудового договору від 13 червня 2019 позивач погодився з усіма його умовами, без будь-яких застережень, наслідком чого було припинення трудових правовідносин з позивачем, з підстав, визначених пунктом 6.2.1 строкового трудового договору, по закінченню строку, на який цей трудовий договір був укладений.

Також, позивач не надав жодних доказів на підтвердження того факту, що даний пункт 1.7 строкового трудового договору погіршував його становище порівняно з іншими працівниками згідно чинного законодавства.

При цьому в судовому засіданні почивачем не було подано належний та допустимих доказів, щодо підписання даного договору під тиском керівництва ТОВ «Тернопільтепло» відносно позивача та змушення підписання договору без надання можливості з ним ознайомитись, про що вказував представник позивача у своїх поясненнях.

Крім того, суд зауважує, що випадку незгоди позивача з умовами трудового договору (контракту) позивач мав передбачене законодавством України, а саме ст. 233 КЗпП України, право звернутися до суду за захистом порушених прав з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

У строковому трудовому договорі сторонами поміж іншим визначено строк його дії. Так, пунктом 8.1. встановлено, що договір діє з 14 червня 2019 року до 20 серпня 2019 включно. Крім того, пунктом 6.2.1 встановлено, що цей договір припиняється у зв`язку із закінченням терміну дії договору.

Про закінчення строку дії договору позивачу було відомо, оскільки ним подано 14 серпня 2019 року заяву з проханням розірвати строковий договір у зв`язку із закінченням строку, що також не заперечувалось позивачем.

Звільнення на підставі закінчення строку дії строкового трудового договору оформлюється за загальними правилами. У день закінчення строку дії строкового трудового договору роботодавець зобов`язаний видати наказ про звільнення працівника на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

У разі звільнення працівника за п. 2 ст. 36 КЗпП України він не повинен подавати заяву про звільнення, а роботодавець не зобов`язаний попереджати його про звільнення, оскільки під час прийняття на роботу працівник давав згоду на укладення саме строкового трудового договору.

Зокрема, постановою Верховного Суду України від 19.03.2018 у справі № 285/1224/17 встановлено, що роботодавець звільнивши позивача у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, діяв у межах та у відповідності до вимог чинного трудового законодавства.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Встановлено, що позивач в день звільнення перебував на робочому місці, ознайомився із наказом, проте, від проставлення підпису про ознайомлення із цим наказом відмовився, також, відмовився отримувати трудову книжку, про що були складені відповідні акти № 01-08-2019, 02-08-2019 від 20.08.2019 року.

Суд не вбачає підстав для сумніву у достовірності поданих представником відповідача актів № 01-08-2019, 02-08-2019 від 20.08.2019 року.

Поряд з тим, позивач не з`явився у судове засідання та не надав суду особистих пояснень на підтвердження своїх доводів позовної заяви, згідно якої позивач не був присутній не робочому місці та зранку 20.08.2019 року повідомив про те, що він був на лікарняному майстра ОСОБА_6

Крім того, в судове засідання позивач та його представник на підтвердження даних обставин не надали жодних належних та допустимих доказів та такі доказі судом не здобуті.

Відповідно до вимог п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників N 58 від 29.07.93 р. днем звільнення вважається останній день роботи.

Із позивачем було проведено повний розрахунок по день звільнення 20.08.2019 року. Згідно відомостей розподілу виплаті від 20.08.2019 року.

Посилання представника позивача щодо того, що позивачем не було направлено повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, всупереч п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.93 року якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, суд не бере до уваги, оскільки дослідженими в судовому засіданні доказами доведено, що позивач перебував на робочому місці в день видачі трудової книжки, крім того, згоди на направлення йому трудової книжки позивач не надавав, а отримав трудову книжку особисто 30 серпня 2019 року.

Таким чином, доводи відповідача, що затримка видачі трудової книжки відбулась з вини відповідача не доведено в судовому засіданні.

Сам факт звернення позивача ОСОБА_2 за медичною допомогою та видача йому лікарняного листка 20.08.2019 року, який направлений позивачу, встановлено в судовому засіданні не заперечується представником позивача та підтверджений здобутими доказами.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання незаконним наказу від 20.08.2019 року, суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховує висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 26 грудня 2018 року у справі № 640/498/17-ц (провадження № 61-5428СВ18) та вказує, що припинення трудового договору по закінченні строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника, оскільки свою волю на укладення строкового трудового договору він вже виразив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. Одночасно позивач виразив і волю на припинення такого трудового договору по закінченні строку, на який він був укладений, написавши заяву від 14.08.2019 року.

Тому, враховуючи, що позивач був звільнений з роботи у зв`язку із закінченням терміну дії строкового трудового договору, норми трудового законодавства не містять заборони щодо такого звільнення в період тимчасової непрацездатності, суд приходить до переконання, що відповідачем ТОВ «Тернопільтепло» не було порушено вимог чинного законодавства.

Частинами 1, 2 статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного з таких страхових випадків: 1) тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві; перенесених захворювань і травм.

2. Допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Фондом соціального страхування з тимчасової непрацездатності у листі від 06.08.2004 надано роз`яснення «Щодо деяких питань соціального страхування з тимчасової втрати працездатності» (далі - Лист). Відповідно до п. 3 абз. 2 Листа у разі, якщо під час тимчасової непрацездатності у працівника закінчується дія строкового трудового договору, на підставі п.2 ст.36 КЗпП України видається наказ про його звільнення, але допомога по тимчасовій втраті непрацездатності надається йому до відновлення працездатності або до встановлення МСЕК інвалідності за рахунок коштів фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Враховуючи, що згідно табелю обліку робочого часу ОСОБА_2 відпрацював повний робочий день за графіком роботи, за який йому було нараховано та виплачено заробітну плату у повному обсязі, суд приходить до переконання, що втрати заробітку за останній день перебування позивача в трудових відносинах 20 серпня 2019 року в даному випадку не відбулось.

В силу ч. 3 ст. 30Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Комісія (уповноважений) із соціального страхування здійснює контроль за правильним нарахуванням і своєчасною виплатою матеріального забезпечення, приймає рішення про відмову в його призначенні, про припинення виплати матеріального забезпечення (повністю або частково), розглядає підставу і правильність видачі листків непрацездатності та інших документів, які є підставою для надання матеріального забезпечення та соціальних послуг.

Так, 16 вересня 2019 року комісія із соціального страхування ТОВ «Тернопільтепло», розглянувши звернення та документи про призначення матеріального забезпечення застрахованим особам, своїм рішенням відмовила в призначенні допомоги ОСОБА_2 за період з 20.08.2019 по 29.08.2019 за відсутності підстав, що задовольняють п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону України № 1105. На час розгляду справи дане рішення є чинним.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, судом встановлено, що відповідачем Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільтепло» було додержано всіх вимог законодавства при звільненні ОСОБА_2 , а саме те, що з відповідачем був укладений трудовий договір на строк до 20 серпня 2019 року, позивач особисто подав заяву про звільнення його у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, укладеного на визначений строк; у день звільнення із позивачем було проведено розрахунок, ознайомлено із наказом про звільнення, факт відмови від отримання наказу про звільнення та отримання трудової книжки документально зафіксований.

За таких обставин, суд вважає, що звільнення позивача проведено відповідачем з дотриманням усіх вимог трудового законодавства України, наказ про звільнення позивача з роботи є законним і обґрунтованим та таким, що відповідає характеру трудових правовідносин між сторонами у справі, вина відповідача у затримці видачі трудової книжки відсутня.

В силу ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справиабо витребуванихсудом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ч. 3 ст. 49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Таким чином, в цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який полягає в тому, що суд не має права виходити за межі вимог сторін.

Згідно із ч.ч. 1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що посилання позивача на висновки, викладені у рішенні Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № б-р(ІІ)/ справі за конституційною скаргою ОСОБА_10 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП, не можуть бути застосовані до правовідносин, що виникли у даному спорі, оскільки звільнення позивача ОСОБА_2 відбулось за ст. 36 КЗпП України, тобто не за ініціативою відповідача.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищезазначені обставини, суд приходить до переконання, що позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільтепло», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Тернопільське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Тернопільській області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, стягнення допомоги по тимчасовій непрацездатності не підлягає до задоволення.

Зважаючи на те, що у задоволенні позову відмовлено, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то у відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок держави.

На підставі наведеного, керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 21, 23, 36, 47, 233 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 4, 13, 81, 141, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільтепло», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Тернопільське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Тернопільській області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, стягнення допомоги по тимчасовій непрацездатності - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Тернопільтепло», місцезнаходження: вул. Б. Хмельницького, 11 а, м. Тернопіль, .

Третя особа: Тернопільське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Тернопільській області, місцезнаходження: вул. Танцорова, 51, м. Тернопіль, 41312751.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 10 березня 2020 року.

Головуючий суддяК. М. Грицай