Справа № 462/4540/18 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/811/3377/19 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2020 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

розглянув апеляційні скарги ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін

на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 19 вересня 2019 року у складі судді Румілової Н.М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно списаних коштів, стягнення збитків та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 19 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно списаних коштів, стягнення збитків та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 списані кошти в сумі 37093грн.46 коп.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 2579, 89 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив АТ КБ «Приватбанк», подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення в частині задоволених позовних вимог незаконним та необґрунтованим через неповне та не всебічне встановлення обставин, що мають значення для справи, недоведеність позовних вимог та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Вказує, що між сторонами існують договірні відносини. Відповідно до ст.. 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Тому вважає, що у банку були наявні законні підстави для здійснення договірного списання, що не було взято до уваги судом першої інстанції.

Просить рішенняЗалізничного районного суду м.Львова від 19 вересня 2019 року скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що суд відмовив йому у відшкодуванні моральної шкоди, оскільки між сторонами існували договірні відносини, яким не передбачено право клієнта банку на відшкодування моральної шкоди. З таким висновком не погоджується, так як вважає, що між ним і банком відсутні договірні правовідносини щодо надання банківських послуг. Окрім того, не погоджується з відмовою у стягненні в його користь збитків в подвійному розмірі.

Просить рішенняЗалізничного районного суду м.Львова від 19 вересня 2019 року скасувати частково та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» 7402,13 грн - кошти на придбання ліків, 74 186, 92 грн - збитки у подвійному розмірі, 100 000,00 грн моральні збитки, 2 577, 89 грн. - сума судового збору.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» та просить таку залишити без задоволення.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 16 квітня 2020 року, є дата складення повного судового рішення - 22 квітня 2020 року.

Дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно списаних коштів, стягнення збитків та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 23 січня 2017 року відповідач безпідставно списує половину заробітної плати з його платіжної картки № НОМЕР_1 , а з 04 травня 2018 року з його другої зарплатної платіжної картки № НОМЕР_2 . Станом на 8.01.2019 року незаконно списані кошти в сумі 37093грн.46коп. Він звертався до відповідача з приводу списання коштів. Зі слів працівників банку йому стало відомо, що то пов`язано начебто з отриманням ним 20 вересня 2013 року кредиту в ПАТ КБ "ПриватБанк". Однак фактично він в той день кредит не оформлював, а тільки отримував платіжну картку. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 13 лютого 2017 року банку було відмовлено у задоволенні позову про стягнення з нього суми кредиту Апеляційним судом Львівської області з нього стягнуто на користь банку 3870грн.77 коп. та судовий збір в сумі 275грн.77коп. Він неодноразово звертався з листами до Голови правління банку з вимогами припинити безпідставне списання коштів, однак дії відповідача продовжуються, кошти списуються. Крім того, представники банку, починаючи з жовтня 2013 року, неодноразово дзвонили йому на телефон з погрозами та вимаганням стягнення коштів. Діями відповідача йому спричинена моральна шкода, оскільки через таку поведінку відповідача, які постійно висловлюють погрозу та принижують честь та гідність, він 4.11.2014 року розлучився з дружиною, а в серпні 2014 року в нього виникло онкологічне захворювання, як наслідок нервових стресів, крім того, у зв`язку зі зняттям грошей з картки він не може купувати необхідні ліки, його стан здоров`я погіршився. Просить суд стягнути на свою користь списані кошти з карток у розмірі 37 093 грн.46 коп., 37 093 грн.46 коп.- збитки у подвійному розмірі згідно ст.230 ч.2. ЦК України, також моральну шкоду в сумі 100000грн.00 коп., витрати за придбання ліків в розмірі 7 402 грн. 13 коп. та судовий збір.

Встановлено, що 20.09.2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №б/н, на умовах приєднання відповідача до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку» шляхом заповнення та підписання сторонами анкети-заяви від 20.09.2013 року, відповідно до умов якого відповідач отримав від банку кредит у розмірі 4000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 13 лютого 2017 року в позові ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 лютого 2017 року скасувано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість в сумі 3870 грн. 77 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір 275 грн 60 коп.

Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2018 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 лютого 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Колегія суддів в постанові від 11 квітня 2018 року за розглядом апеляційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк» відмовляючи в частині стягнення з ОСОБА_1 11 609грн 17 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, 2305 грн заборгованості за пенею та комісією, 500грн штрафу (фіксована частина), 891 грн 50 коп штрафу (процентна складова) - прийшла до висновку, що Умови та правила надання банківських послуг не є складовою частиною договору, відповідачем вони не підписувались, позивачем не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови та правила надання банківських послуг в редакції, яка передбачала стягнення процентів, штрафних санкцій та їх розмір.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги АТ «Приватбанк» про законність підстав для стягнення грошових коштів, оскільки таке передбачено Умовами та правилами надання банківських коштів, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Як встановлено судом першої інстанції з карток відповідача № НОМЕР_1 , та № НОМЕР_2 зняті кошти відповідачем в сумі 37093 грн. 46 коп. Зазначене підтверджується Витягом з системи «Приват 24» по руху коштів та, крім того, відповідями відповідача на звернення ОСОБА_1 від 19.03.2017р., від 11.04.2017р., від 3.06.2017р., від 23.05.2018 року, з яких вбачається, що відповідач вважає списання правомірними та здійсненими у відповідності до умов договірних зобов`язань, тобто визнає, що таке списання відбувається.

Оскільки постановою Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2018 року чітко зазначено, що Умови та правила надання банківських послуг не є складовою частиною договору, відповідачем вони не підписувались, позивачем (АТ «Приватбанк») не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови та правила надання банківських послуг в редакції, яка передбачала стягнення процентів, штрафних санкцій та їх розмір, списання на підставі вказаних Умов та правил надання банківських послуг колегія суддів вважає безпідставними.

Згідно до ст.1073 ЦК у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Поряд з цим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови позивачу у стягненні зазначеної суми у подвійному розмірі згідно до ст. 230 ч. 2 ЦК України, оскільки для спірних правовідносин така норма не застосовується та відмови позивачу у відшкодуванні моральної шкоди, оскільки між сторонами існували договірні відносини, яким не передбачено право клієнта банку на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст.. 230 ЦК України, на яку посилається позивач ОСОБА_1 , якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14 березня 2019 року у справі № 755/3903/17 зазначив, що тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.

ВС зауважив, що стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Як встановлено з матеріалів цивільної справи №462/641/16-ц витребуваної Львівським апеляційним судом, а саме постанови Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2018 року, якою встановлено, що факт отримання кредиту ОСОБА_1 підтверджується поясненнями відповідача, який в судовому засіданні зазначив, що підписуючи заяву отримав три картки, в тому числі і gold, а з отриманого смс повідомлення від «Приватбанку» вбачалося що ліміт на карточці gold складає 4 тисячі гривень.

Таким чином, ОСОБА_1 підтвердив в судовому засіданні Апеляційного суду Львівської області, що отримав та користувався карткою, але про нарахування процентів йому не було відомо та з умовами він не був ознайомлений.

З огляду на зазначене, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення коштів у подвійному розмірі на підставі ч.2 ст. 230 ЦК України не підлягають до задоволення у зв`язку з недоведеністю.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 18 Постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з`ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що позивачем не надано доказів того, що саме діями відповідача була спричинена моральна шкода.

У відповідності до вимог ст..76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, позивач повинен довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням шкоди і розмір відшкодування. При цьому встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між

протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом

шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Отже, доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими, не підлягають задоволенню та не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції порушено норми матеріального чи процесуального права під час розгляду даної справи, а тому оскаржуване рішення суду належить залишити без змін.

Апеляційний суд відзначає, що вирішуючи спір, в кожному конкретному випадку суду необхідно на підставі належних та допустимих доказів оцінювати обставину укладення такого договору та його умови.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу АТ КБ "Приватбанк" - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Залізничного районного суду м.Львова від 19 вересня 2019 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 07 травня 2020 року.

Головуючий

Судді