22.12.2020 Справа № 469/381/19
З а о ч н е р і ш е н н я
і м е н е м У к р а ї н и
15 грудня 2020 року смт.Березанка
Березанський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді - Гапоненко Н.О.
за участі секретаря судових засідань - Потриваєвої М.А.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 - не з`явився,
відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - не з`явилися,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-
ОСОБА_1 16 квітня 2019 року звернувся до суду з вказаним позовом, у якому зазначав, що він є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , якій належить позивачеві на підставі договору купівлі-продажу від 06 вересня 1990 року, посвідченого заступником голови Коблівської ради народних депутатів, зареєстрованого в реєстрі за №59; право власності на будинок зареєстроване в Березанській філії ММ БТІ 06 вересня 1990 року за №323. Син позивача ОСОБА_2 , дружина сина ОСОБА_3 та онук позивача ОСОБА_4 зареєстровані за вказаною адресою, але з 2001 року не проживають, не здійснюють догляд за будинком та подвір`ям, не сплачують податків, не платять за комунальні послуги; угод про порядок користування будинком сторонами не укладено, самостійно заходів до зняття з місця реєстрації відповідачі не вжили, тому позивач просив визнати відповдачів такими, що втратили право на користування зазначеним житловим приміщенням у зв`язку з відсутнісю в ньому понад один рік без поважних причин.
26 квітня 2019 року судом прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та свідків.
Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти винесення заочного рішення не заперечував.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином через оголошення на офіційній сторінці Березанського районного суду Миколаївської області веб-порталу судової влади України та шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, відзиву до суду не направили.
Зі згоди позивача суд вирішив ухвалити рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
На підтвердження викладених у позовній заяві обставин позивачем надано копію дубліката договору купівлі-продажу житлового будинку в с. Коблеве Березанського району Миколаївської області від 06 вересня 1990 року, зареєстрований та посвідчений в Коблівській сільській раді в реєстрі за №59 (а.с.7-8), за яким позивач придбав житловий будинок з надвірними спорудами в с.Коблеве Березанського району Миколаївської області житловою площею 55.30 кв.м.; технічний паспорт на житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с.9-11), рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області №25 від 20 березня 2000 року про впорядкування назв вулиць та нумерації будинків, яким будинку, належному ОСОБА_1 присвоєно НОМЕР_1 (а.с.12), копію державного акта на право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с.13), копію погосподарської книги №16 на 2011-2015 роки для прописки громадян, що проживають по АДРЕСА_1 (а.с.17-23), довідку Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області про місце реєстрації позивача за вказаною адресою (а.с.26), які у своїй сукупності підтверджують ту обставину, що позивач ОСОБА_1 є власником будинку за адресою АДРЕСА_1 , у якому зареєстровані відповідачі - син позивача ОСОБА_2 , дружина сина ОСОБА_3 та онук позивача ОСОБА_4 .
Відповідно до положень ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним; кожному громадянину гарантовано право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
У статті 47 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом.
Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Тобто, норма про визнання особи такою, що втратила право користування житлом може бути реалізована за наявності двох обов`язкових складових, які повинні бути доведені під час судового розгляду: по-перше, це термін не проживання в житловому приміщенні понад один рік, а по-друге, це те, що особа не проживає за адресою своєї реєстрації саме без поважних причин.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2008 року пункт 50, "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Відповідно до акта, складеного комісією Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області 30 липня 2018 року, та довідки в.о. Коблівського сільського голови, відповідачі не проживають в спірному житловому приміщенні з 2001 року(а.с.24-25).
Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відкриваючи провадження у справі 26 квітня 2019 року, суд задовольнив клопотання позивача про виклик свідків та викликав у судове засідання заявлених позивачем свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.36).
Судом неодноразово направлялись вказаним свідкам виклики у судове засідання, які свідками отримані не були через повернення поштових відправлень за закінченням строку зберігання (а.с.44, 45, 53, 54, 62, 72); про вказані обставини був повідомлений позивач телефонограмою (а.с.61), при отриманні якої запевнив суд, що забезпечить явку свідків до суду, проте свідки до суду жодного разу не з"явились.
Отже, позивачем не надано суду доказів на підтвердження відсутності поважних причин непроживання відповідачів у житловому приміщенні, а відомості, викладені у довідці сільської ради та акті про непроживання відповідачів, в частині тривалості їх непроживання, за відсутності будь-яких даних про джерело цієї інформації та при неможливості перевірити ці відомості за допомогою інших доказів, суд вважає недостовірними та, відповідно, недоведеними.
Тому у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю обставин, якими обгрунтовуються позовні вимоги.
Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд -
У задоволенні позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Дата складення повного тексту рішення 22 грудня 2020 року.

Суддя: