Справа № 266/5659/19
Провадження № 2/266/197/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року м. Маріуполь

Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Шишиліна О.Г. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача фінансових послуг, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 ( далі Позивач) звернувся до суду із позовом до АТ КБ «Приватбанк» (далі Відповідач) про захист прав споживача фінансових послуг.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05 серпня 2005 року між Відповідачем та Позивачем було підписано Кредитний договір MRT3GK00160038 (далі Кредитний договір) відповідно до умом якого Банк надає позичальнику кредит у розмірі 32 450,00 доларів США строком по 04 серпня 2025 року включно, на наступні цілі: придбання нерухомості в сумі 27 500,60 доларів США та на оплату страхових платежів в сумі 4950,00 доларів США, зі сплатою за користування Кредитом процентів в розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом і комісії за розрахунково-касове обслуговування в розмірі суми 0,18 % від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту у відповідності з п.1.5 даного договору. Період сплати вважати період з «25» по «28» число кожного місяця. Постійно сплачуючи грошові кошти Позивач 03.07.2019 року, з метою встановлення залишку заборгованості за Кредитним договором та порядку розподілу сплачених грошових коштів, звернувся до АТ КБ «Приватбанк» та отримав виписку по Кредитному договору за період з 05.08.2005 по 03.07.2019 роки. Проаналізувавши зазначену виписку позивач встановив, що за вказаний період за Кредитним договором сплачено кошти у загальній сумі 56 301,70 доларів США, з яких:11 001,62 доларів США заборгованості за Кредитом;35752,42 доларівСША процентів по кредиту; 8050,30 доларів США комісії за розрахунково-касове обслуговування;1497,36 доларів пені (в тому числі 684,90 доларів США в період з квітня 2014 року - початку проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей).

Враховуючи вищезазначене Позивач вважає, що за існуючих обставин наявні грубі порушення з боку Відповідача приписів законодавства у сфері захисту прав споживачів, які призвели до суттєвого порушення прав та законних його інтересів як споживача фінансових послуг та сторони Кредитного договору. Позивач вважає, що п.1.1, п.2.2.3 Кредитного договору в частині зобов`язання Позичальника сплачувати комісію за розрахункове касове обслуговування не відповідає статтям 11 та 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та прямо суперечить вимогам, встановленим пунктом 3.6 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», які затверджені постановою Національного Банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Просив на підставі ст. ст. 215, 203 ЦК України визнати недійсним пункту 1.1 Кредитного договору MRT3GK00160038 від 05.08.2005 року, укладеного між сторонами у частині сплати позичальником комісії за розрахункове касове обслуговування у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати, визнання недійсним пункту 2.2.3 Кредитного договору MRT3GK00160038 від 05.08.2005 року, укладеного між сторонами у частині зобов`язання сплатити позичальником комісії згідно п. 1.1 Кредитного договору.

Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.3, 4 ст. 12, ч.1, 2 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 82 ЦПК України Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалу суду від 03.12.2019 р. про прийняття позовної заяви до розгляду відповідачу направлено за визначеною адресою та визначено строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с41).

У визначений строк відповідач подав відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнав в повному обсязі, вказавши, що звертаючись з позовом до суду Позивач посилається на те, що умови Кредитного договору є такими, що порушують його права як споживача, підписані під впливом омани щодо реальної вартості фінансових послуг. Вважає, що вимога заявлена поза межами строків позовної давності та не може бути задоволена. Крім того під час укладення Кредитного договору уся сукупна вартість була надана Позивачу заздалегідь, ще 13.06.2005 року, тому Кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним. Позивачу надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, підтвердженням чого є його підписання сторонами. Сторонами під час підписання договору було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу. Такого недодержання в момент укладення Кредитного договору не було. Просив відмовити у задоволенні позову.

Позивач не надав відповідь на відзив.

Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд з урахуванням вимог диспозитивності, що встановлені ч. 1 ст. 13, ч. 5, ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку про таке.

Судом встановлено і це не заперечується сторонами, що 05 серпня 2005 року між Відповідачем та Позивачем було підписано Кредитний договір MRT3GK00160038 відповідно до п. 1.1 умом якого Банк надає позичальнику кредит у розмірі 32 450,00 доларів США строком по 04 серпня 2025 року включно, на наступні цілі: придбання нерухомості в сумі 27 500,60 доларів США та на оплату страхових платежів в сумі 4 950,00 доларів США, зі сплатою за користування Кредитом процентів в розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом і комісії за розрахунково-касове обслуговування в розмірі суми 0,18 % від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту у відповідності з п.1.5 даного договору. Період сплати вважати період з «25» по «28» число кожного місяця.

Відповідно до п.2.2.3 Кредитного договору Позичальник зобов`язується сплатити Банку комісію згідно п.1.1 та п.1.5 Кредитного договору.

Сторони не заперечують тієї обставини, що договірні відносини існують до теперішнього часу.

За умовами кредитного договору від 05 серпня 2005 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

З виписки АТ КБ Приватбанк вбачається, що в період часу з 05.08.2005 р. по 03.07.2019 р. Позивачем за Кредитним договором сплачено кошти у загальній сумі 56 301,70 доларів США, з яких:11 001,62 доларів США заборгованості за Кредитом; 35752,42 доларів США процентів по кредиту; 8050,30 доларів США комісії за розрахунково-касове обслуговування;1497,36 доларів пені (в тому числі 684,90 доларів США в період з квітня 2014 року - початку проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) ( а.с. 11-29).

Так, згідно пункту 1.1 Кредитного договору передбачено сплату комісії за розрахункове касове обслуговування, щомісяця у період сплати у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту, сплачена позивачем в сумі 8050,30 доларів США, яка є платою за послуги, що супроводжують кредит за рахунок позивача (споживча послуга).

Таким чином відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку, що є розрахунково-касовим обслуговуванням.

В ч.1, 2 ст. 215 ЦК України в редакції на час укладення договору зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Зокрема в ч.1 ст.203 ЦК України в редакції на час укладення договору зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 21 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними.

В ч.3 ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" в редакції на час укладення договору зазначено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) сформовано правовий висновок такого змісту: «Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику».

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що положення кредитного договору від 05 серпня 2005 року № MRT3GK00160038 про сплату позичальником на користь банку комісії за розрахунково-касове обслуговування не відповідає вимогам закону, оскільки вказаний платіж є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок та є нікчемним.

Саме таких висновків дійшов Верховний суд у своїй постанові від 12.02.2020 року у справі №317/1005/15-ц.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Щодо обраного позивачем способу захисту цивільних прав, а саме застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання недійсним п. 1.1, п. 2.2.3 спірного Кредитного договору, які порушують публічний порядок, відповідно є нікчемними суд констатує, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Саме таких висновків дійшла Велика палата Верховного суду у своїй постанові від 04.06.2019 року у справі № 916/3156/17.

Відповідно до ч. 5 та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням наведеного та фактичних обставин справи, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні вимог.

Суд не застосовує положення ч.2 ст.5 ЦПК України за вищенаведених обставин, оскільки ст.16 ЦК України передбачений інший спосіб захисту який регулює відносини які склалися між сторонами.

Інші документи додані сторонами до справи не спростовують встановлених судом обставин і не змінюють висновків суду.

Керуючись ст.ст. 258-268, 274-279 ЦПК України суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача фінансових послуг - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Шишилін О. Г.