Справа № 761/5320/20
Провадження № 2/761/4535/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Гриб Д.В.,

за участі позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за борговою розпискою, -

В С Т А Н О В И В:

17 лютого 2020 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 179 316,16 грн. з яких: 171 290,00 грн. основна заборгованість за договором та 8 026,16 грн. - 3% річних.

Вимоги обгрунтовані тим, що 30.03.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики за умовами якого відповідач отримав в позику 2 000,00 доларів США строком до 20.04.2018 року. На підтвердження домовленостей та отримання коштів відповідач написав розписку 30.03.2018 року.

Крім того, 08.08.2018 року між сторонами також було укладено договір позики за умовами якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 7 000,00 доларів США строком до 30.08.2018 року. На підтвердження домовленостей та отримання коштів відповідач написав розписку 08.08.2018 року.

Як зазначає позивач, відповідач власні зобов`язання в строки, визначені домовленістю не виконав та кошти не повернув.

Так як відповідач не виконує власні зобов`язання, позивач на підставі положень ч.2 ст.625 ЦК України просить стягнути з відповідача 3% річних за користування коштами.

14.08.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлені вимоги в яких відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що за договором позики від 30.08.2018 року кошти були повернуті позивачу. Також відповідач зазначив, що розписка не містить інформації про отримання коштів. Позивач не доводить належними та допустимими доказами власні позовні вимоги. В той же час відповідач не заперечує укладення з позивачем договору позики 30.03.2018 року.

В той же час відповідач категорично заперечує факт укладення з позивачем договору позики 08.08.2020 року та отримання від позивача грошових коштів в сумі 5 000,00 доларів США так як надана позивачем розписка не містить інформації про отримання грошових коштів і порядок їх повернення. Наданий «документ» не містить обов`язкових реквізитів договору позики, не встановлює істотні умови договору, а тому не може свідчити про його укладення.

19.08.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій позивач наполягає на задоволенні позовних вимог так як письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Заперечення на відповідь на відзив до суду не надходили.

В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні, яке відбулось 14.09.2020 року заперечив проти задоволення заявлених вимог з підстав, викладених у відзиві. В судове засідання, яке відбулось 22.10.2020 року представник відповідача не з`явився, звернувся до суду з клопотанням про відкладення слухання справи.

Проте враховуючи що сторона відповідача надала відзив на заявлені вимоги та пояснення в судовому засіданні, суд вважав за можливе відхилити заявлене клопотання та на підставі положень статті 223 ЦПК України продовжити слухання справи у відсутність сторони відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Вислухавши думку позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30.03.2018 року між ОСОБА_1 (далі - Позикодавець) та ОСОБА_3 (далі - Позичальник) було укладено договір позики, що підтверджений розпискою. За даною розпискою Позикодавець надав Позичальнику грошові кошти в сумі 2 000,00 доларів США строком до 20.04.2018 року.

Крім того, 08.08.2018 року між ОСОБА_1 (далі - Позикодавець) та ОСОБА_3 (далі - Позичальник) було укладено договір позики, що підтверджений розпискою. За даною розпискою Позикодавець надав Позичальнику грошові кошти в сумі 5 000,00 доларів США строком до 30.08.2018 року.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму) позики. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Відповідно до частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відзиві відповідач зазначив, що він повернув грошові кошти за розпискою від 30.03.2018 року, проте суду доказів не надав. В той же час позивач заперечував отримання грошових коштів за вказаною розпискою. Суд визнавав явку відповідача в судове засідання обов`язковою для встановлення обставин повернення коштів, проте відповідач в судове засідання не з`явився та не повідомив суду обставини повернення коштів.

Крім того, відповідач категорично заперечував отримання грошових коштів 08.08.2018 року, проте судом в судовому засіданні було оглянуто оригінал розписки та сторона відповідача не заперечувала її написання. А тому суд вважає, що зазначена розписка є належним доказом отримання відповідачем грошових коштів в сумі 5 000,00 доларів США та його обов`язку повернути кошти до 30.08.2018 року.

Отже, як встановлено судом, позивач надав відповідачу грошові кошти, про що свідчать відповідні розписки, однак відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання перед позивачем, що встановлено судом та підтверджується розрахунком суми боргу відповідача за борговою розпискою від 30.03.2018 року, що становить: 2 000,00 доларів - основного боргу, 3% річних за користування коштами з 21.04.2018 року по 28.01.2020 року в розмірі 106,51 доларів США та за борговою розпискою від 08.08.2018 року, що становить: 5 000,00 доларів - основного боргу, 3% річних за користування коштами з 31.08.2018 року по 28.01.2020 року в розмірі 212,02 доларів США, а в загальному розмірі 7 318,53 долари США, що за курсом НБУ станом на 28.01.2020 року (1 долар США = 24,48 грн.) становить 179 157,61 грн.

Отже, оскільки відповідач належним чином не виконав зобов`язання за борговими розписками, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість в загальному розмірі 179 157,61 грн.

Крім того, на підставі положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.525,526, 599, 625, 1048, 1054 ЦК України, ст.ст.4, 77-81, 141, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за борговою розпискою- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договорами позики в сумі 179 157 (сто сімдесят дев`ять тисяч сто п`ятдесят сім) гривень 61 копійку та 1 793,16 грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 02 листопада 2020 року

Суддя: Н.Г.Притула