КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер справи: 363/1829/18 Головуючий у суді першої інстанції: Чірков Г.Є.
Номер провадження: 22-ц/824/6376/2020 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Іванова І.В.
У Х В А Л А

про відкриття провадження

16 березня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі судді Іванової І.В., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи - державний нотаріус двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу Зубченко Лариса Степанівна, приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Людмила Андріївна, ?

в с т а н о в и в:

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 січня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить звільнити її від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір».

Вивчивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Однією з основних засад судочинства відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Відповідно до практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов`язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland87;) від 26 жовтня 2000 року).

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (Рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; Рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Положення статей ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням. Водночас підстави для відмови суду у подібних клопотаннях мають бути аргументовані.

Отже, хоча стаття 8 Закону України «Про судовий збір» не поширюється на відповідача ОСОБА_1 , проте стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практика ЄСПЛ гарантують право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи, а обмеження, накладене на доступ до суду через непосильний фінансовий обов`язок, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Як вбачається з доданої до апеляційної скарги довідки Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 21 січня 2020 року № 1125, ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ ГУ ПФУ в м. Києві (Оболонський район) та отримує пенсію за віком, сума якої за період з січня 2019 року по січень 2020 року складає 23 401, 48 грн.

Тобто, у даному випадку розмір належного до сплати судового збору за подання апеляційної скарги (10 671,60 грн.) перевищує 5 відсотків розміру річного доходу ОСОБА_1 за попередній календарний рік, що відповідно до положень ст. 8 Закону України «Про судовий збір» є підставою для її звільнення від сплати судового збору.

Апеляційну скаргу подано до належного суду у встановлені законом строки, особою, що має право на апеляційне оскарження.

За формою і змістом апеляційна скарга відповідає вимогам ст. 356 ЦПК України.

Керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 8 Закону України «Про судовий збір», ст.ст. 359-361, ЦПК України, суддя, -

у х в а л и в:

Клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задовольнити.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 січня 2020 року.

Відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 січня 2020 року.

В порядку підготовки справи до апеляційного розгляду, надіслати особам, які беруть участь у справі, копію ухвали про відкриття апеляційного провадження, разом з копією апеляційної скарги.

Надати сторонам строк до 30 березня 2020 року для подачі відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі. До відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І.В. Іванова