Номер провадження: 22-ц/813/3520/20
Номер справи місцевого суду: 517/485/18
Головуючий у першій інстанції Тростенюк В. А.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Головне управління Держгеокадастру в Одеській області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області на рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 07 листопада 2018 рокуу складі судді Тростенюка В.А.

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання за позивачем права довічного успадковуваного володіння землею, загальною площею 47,2 га, в тому числі 46,5 га - рілля, 0,7 га - чагарники, згідно державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б №056993, виданого Фрунзівською районною Радою народних депутатів Одеської області 1992 року, на підставі рішення Фрунзівської районної Ради народних депутатів Одеської області від 25 січня 1992 року № 86-ХХІ, для ведення селянського (фермерського) господарства.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 25 січня 1992 року рішенням Фрунзівської районної Ради народних депутатів Одеської області № 86-ХХІ позивачу було надано у довічне успадковування володіння для ведення селянського (фермерського) господарства земельну ділянку, площею 47,2 га, в тому числі 46,5 га - рілля, 0,7 га - чагарники. 10 березня 1992 року на виконання вищевказаного рішення інженером відділу по земельних ресурсах і земельній реформі ОСОБА_2 проведено передачу в натурі земельної ділянки, площею 47,2 га. 1992 року на виконання вищевказаного рішення Фрунзівською районною Радою народних депутатів Одеської області було оформлено та видано Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б № 056993. З метою ведення селянського (фермерського) господарства позивачем створено та зареєстровано селянське (фермерське) господарство «Промінь». 30 травня 2018 року листом № С-5811/0-3765/0/37-18 та 20 серпня 2018 року листом № Ч-10004/0-6009/0/37-18 Головне управління Держгеокадастру в Одеській області відмовило у наданні дозволу на відновлення меж земельної ділянки, у зв`язку з тим, що у Державному акті на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б № 056993 відсутні реєстраційні відомості. За таких обставин, позивач позбавлений можливості оформити своє право довічного успадковуваного володіння землею через відсутність реєстраційних відомостей в Державному акті.

Рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 07 листопада 2018 рокупозов задоволено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, Головне управління Держгеокадастру в Одеській областіподало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не взято до уваги, що постанова Верховної ради України від 13.03.1992 №2201-ХІІ не передбачала такої форми державного акту, який був виданий позивачу, а Земельний кодекс в редакції від 13.03.1992 не передбачав права довічного успадковуваного володіння землею. Оригіналдержавного акту на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б № 056993 на ім`я позивача у Відділі Книги записів державних актів на право постійного користування землею відсутній. Факт відсутності у Відділі Книги записів державних актів на право постійного користування землею та журналу (книги) реєстрації державних актів на право довічного успадковуваного володіння землеюхибно прийнятий судом до уваги. Зі змісту ст. 92 Земельного кодексу вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена. Чинним законодавством взагалі не передбачено права довічного успадковуваного володіння землею, що робить неможливим виконання судового рішення і є підставою для відмови у позові.

У судовому засіданні 03.03.2020 представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, а позивач та його представник просили відмовити у її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представників учасників процесу, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

25 січня 1992 року рішенням Фрунзівської районної Ради народних депутатів Одеської області ХХІ-№86 позивачу було надано у довічне успадковуване володіння для ведення селянського (фермерського) господарства земельну ділянку, площею 47,2 гектарів, в тому числі 46,5 га - рілля, 0,7 га - чагарники.

З метою ведення селянського (фермерського) господарства позивачем створено та зареєстровано селянське (фермерське) господарство «Промінь» відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 21.05.2018.

10 березня 1992 року на виконання вищевказаного рішення інженером відділу по земельних ресурсах і земельній реформі ОСОБА_2 проведено передачу в натурі земельної ділянки, площею 47,2 га, що підтверджується актом встановлення меж земельної ділянки в натурі селянському (фермерському) господарству «Промінь».

На виконання вищевказаного рішення Фрунзівською районною Радою народних депутатів Одеської області 1992 року було оформлено та видано Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б № 056993.

З метою подальшого визначення та присвоєння земельній ділянці кадастрового номера 03 травня 2018 року та 23 липня 2018 року позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області з клопотанням про надання дозволу на відновлення меж земельної ділянки, площею 47,2 гектарів.

30 травня 2018 року листом №С-5811/0-3765/0/37-18 та 20 серпня 2018 року листом №Ч-10004/0-6009/0/37-18 Головне управління Держгеокадастру в Одеській області відмовило у наданні дозволу на відновлення меж земельної ділянки, у зв`язку з тим, що у Державному акті на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б №056993 відсутні реєстраційні відомості.

Згідно з ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часті (ч.1 ст. 58 Конституції України) до правовідносин застосовуються ті норми матеріального права, які існували на час виникнення тих чи інших правовідносин.

Згідно зі ст. 23 Земельного кодексу Української РСР (в редакції від 18 грудня 1990 року, яка діяла до набрання чинності нової редакції закону - 16 травня 1992 року) право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів. Форми державних актів встановлюються Верховною Радою Української РСР.

За змістом статей 6, 50 ЗК України 18 грудня 1990 року N 561-XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для: ведення селянського (фермерського господарства); громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України N2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.

Відповідно до п.8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України.

Земельний кодекс України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою.

Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України 2001 року є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.1 ст. 125 ЗК України 2001 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із ч.1 ст. 126 Земельного кодексу України 2001 року право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що Земельним кодексом Української РСР від 18 грудня 1990 року запроваджено нову форму володіння землею - довічне успадковуване володіння. Земельний кодекс України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо. Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їхній вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, довічного успадкованого володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з не переоформленням правового титулу.

Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини другої статті 14, частини другої статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Чинний Кодекс серед підстав набуття права на землю громадянами та юридичними особами не називає оформлення чи переоформлення прав на земельні ділянки.

Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;

- пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадкованого володіння земельною ділянкою, має право вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частини 1,3 ст. 152 ЗК України передбачають рівні умови захисту прав власності на земельну ділянку. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, в тому числі, визнання прав та визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.ч. 3,5 ст. 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Відповідно до копії Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б № 056993, виданого Фрунзівською районною Радою народних депутатів, реєстраційний номер в Книзі записів державних актів на право користування землею - відсутній.

Саме у зв`язку з відсутністю реєстраційних відомостей, Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, листом відмовило позивачеві у наданні дозволу на відновлення меж земельної ділянки.

Відповідно до вимог Закону України від 06 вересня 2012 року № 5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності з 01 січня 2013 року, землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» визначено, що у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються: у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами; за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками.

Статтею 122 Земельного кодексу України визначені повноваження органів виконавчої влади щодо передачі у власність або користування земельних ділянок за межами та в межах населеного пункту, а саме сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно зі ст. 48 ЦПК України сторонами в справі можуть бути як фізичні, так і юридичні особи.

Відповідачем в цивільному процесі є особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у справі для відповіді за пред`явленими позовними вимогами.

Предметом спору у цій справі є правовідносини, які виникають з права довічного успадковуваного володіння землею, тому вони є такими, що нерозривно пов`язані з правами та обов`язками Фрунзівської районної державної адміністрації, Йосипівської сільської ради, котрі не залучені до участі в справі.

Вирішення спору щодо неналежного відповідача є окремою підставою для скасування рішення суду, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову через пред`явлення вимог до неналежного відповідача, оскільки у апеляційного суду відсутні повноваження на залучення належних відповідачів до участі в справі.

Разом з тим позивач не позбавлений можливості звернутись з відповідними вимогами у спосіб, передбачений чиним законодавством.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 07 листопада 2018 рокускасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання права довічного успадковуваного володіння землею відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 13.03.2020.

Головуючий:

Судді: