Дата документу 26.02.2020
Справа № 937/8820/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі головуючого судді Ковальової Ю.В., секретар судового засідання - Левандовська О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, за участі третьої особи: Комунального підприємства «Житломасив» Мелітопольської міської ради Запорізької області про встановлення факту постійного проживання з наймачем, визнання наймачем квартири та зобов`язання укладення договору найму,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача Шостака Д.Ю., -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить: встановити факт проживання та постійного ведення спільного господарства ОСОБА_1 з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , з 2011 року по день його смерті, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати ОСОБА_1 наймачем жилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 замість попереднього наймача ОСОБА_3 ; зобов`язати виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області укласти з ОСОБА_1 договір найму жилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є колишньою дружиною ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та матір`ю померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 . Вона особисто займалась похованням як колишнього чоловіка так і свого сина. 24 липня 2006 року її колишній чоловік отримав ордер на житлову площу у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , тобто він і був головним наймачем квартири. Восени 2011 року вона почала проживати за адресою: АДРЕСА_1 без реєстрації, що підтверджується довідкою від 20.08.2019 року. Отже, вона фактично проживала разом з чоловіком та сином у спірній квартирі та вела з ними спільне господарство.

Після смерті чоловіка, 15 січня 2015 року вона звернулася до виконавчого комітету Мелітопольської міської ради та 02.02.2015 року отримала відповідь про термін проживання в гуртожитку з дозволом проживати терміном 3 роки.

За вищезазначеною адресою: АДРЕСА_1 вона проживає і по теперішній час утримуючи її та фактично здійснюючи всі обов`язки наймача. З часу вселення вона постійно проживає і користується як член сім`ї житловим приміщенням, бере участь у витратах, пов`язаних з оплатою користування ним та виконує інші зобов`язання, що підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуг.

У вказаній квартирі також був зареєстрований її син, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 12.08.2019 вона звернулась до виконавчого комітету Мелітопольської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання, однак, 13.08.2019 їй було відмовлено у реєстрації місця проживання на підставі абз.2 ст.9-1 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», про що свідчить відмітка на її заяві.

Зазначена квартира є єдиним місцем її проживання. На її звернення до відповідача щодо зміни договору найму жилого приміщення з ОСОБА_3 на неї, вона отримала відмову через відсутність документів, які б підтверджували факт спільного мешкання з основним наймачем. Таким чином, вважає, що об`єктивно набула рівного з наймачем права користування жилим приміщенням, оскільки вона ще у 2011 році вселилася як член сім`ї наймача, у спірну квартиру, постійно мешкала разом і була пов`язана спільним побутом з основним наймачем ОСОБА_3 у якості його дружини, зазначеною житловою площею вона відкрито і безперервно користується зі згоди наймача протягом усього часу спільного з ними проживання до дня смерті ОСОБА_3 , разом зі спільним сином продовжувала мешкати (до дня смерті сина) на спірній житловій площі і виконувати обов`язки, що випливають з договору найма жилого приміщення. Оскільки наймач спірного житла помер, вона є такою, яка набула рівного з наймачем права користування жилим приміщенням, бажає бути наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача, а тому просить задовольнити її позов.

У судове засідання 26.02.2020 сторони не з`явилися.

Від позивача надійшла заява, в якій просить слухати справу без її участі, на позові наполягає.

Від представника відповідача надійшла заява, в якій клопоче про розгляд справи за його відсутності, зазначають, що позиція стосовно позовних вимог висловлена у судовому засіданні 04.02.2020.

У попередніх судових засіданнях позивач та її представник підтримували позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити. Позивач зазначила, що зареєстрована за іншою адресою в іншому населеному пункті, але не проживала за цією адресою.

У попередніх судових засіданнях представник відповідача не заперечував проти задоволення першої вимоги позивача щодо встановлення факту постійного проживання з наймачем, заперечував стосовно вимог визнати позивача наймачем жилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , замість попереднього наймача ОСОБА_3 та зобов`язання виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області укласти з ОСОБА_1 договір найму жилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 як передчасно заявлених. Зазначав, що відповідач не відмовляв позивачу в укладенні договору найма, лише роз`яснили про необхідність надання певних документів, що підтверджували б той факт, що позивач є членом сім`ї померлого ОСОБА_3 . Окрім того, відповідач є колегіальним органом, що унеможливлює задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання укладення договору найму.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, заперечень на позов від нього не надходило.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов наступного.

Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу, позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 12.09.1979 уклали шлюб, який було розірвано 21.08.1999. Жодних інших шлюбів у сторін не було зареєстровано, що підтверджується інформацією Мелітопольського міьскрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 18.02.2020 /а.с. 16, 21/.

В період шлюбу у позивача та ОСОБА_3 народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.с. 19/.

24 липня 2006 року ОСОБА_4 Миколайовичу ДП МЗ «Гідромаш» виданий ордер на право на зайняття з сім`єю з однієї людини житлової площі у гуртожитку /а.с. 15/.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 13/.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с. 14/.

Місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 18.05.2011 по 03.02.2015 та 05.08.2019 відповідно зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а.сю.23).

За вказаною адресою вони мешкали до дня своєї смерті, про що свідчить довідка старшої по будинку, засвідчена 15.08.2019 директором ТОВ «ПБК «АКВІ-БУД» /а.с. 25/.

Згідно довідок старшої по будинку, засвідчених 20.08.2019, 04.02.2020 директором ТОВ «ПБК «АКВІ-БУД» позивач мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , з жовтня 2011 року. ОСОБА_3 , 1951 року народження отримав кімнату АДРЕСА_2 в АДРЕСА_3 році. Мешкав один. У жовтні 2011 року разом з ним стали мешкати ОСОБА_1 ,1948 року народження, яка була представлена як дружина, і ОСОБА_3 , 1986 року народження, який був представлений як син. Чоловік ОСОБА_3 , 1951 року народження помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , сина ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 . На сьогодні позивач проживає сама за даною адресою. Нарікань стосовно мешкання позивача у гуртожитку АДРЕСА_4 немає. Житлово-комунальні послуги сплачує своєчасно, Алкоголь, наркотичні засоби не вживає /а.с. 26,55/.

Позивач здійснила поховання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копіями договору замовлення на організацію та проведення поховання від 26.05.2019 та договору-замовлення № 174 від 29.12.2014 /а.с.17,18/.

Згідно інформації зі спадкового реєстру від 12.12.2019, спадкова справа після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , не заводилася, свідоцтва на право на спадщину не видавалися.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що позивач є її сусідкою, з якою вони знайомі з 2011 року. Чоловік позивачки- ОСОБА_3 переїхав на місце проживання у АДРЕСА_5 АДРЕСА_6 в 2006 році, з ним вона також підтримала добрі відносини. Зазначила, що ОСОБА_3 покликав до себе жити позивачку в 2011 році і вони з тих пір почали жити разом. Потім син та чоловік позивача померли, ОСОБА_1 ховала їх сама. Послуги за користування житлом позивач сплачує самостійно.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що позивач є її сусідкою, з якою вони знайомі з 2011 року. Чоловік позивачки - ОСОБА_3 переїхав на місце проживання у АДРЕСА_5 АДРЕСА_6 в 2006 році. З 2011 року позивач разом з чоловіком проживали разом як родина, вели спільне господарство. Після смерті сина та чоловіка, яких вона поховала, позивач проживає сама. Послуги за користування житлом позивач сплачує самостійно.

З метою реєстрації свого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 позивач звернулася із заявою від 12.08.2019 до відділу реєстрації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, однак їй було відмовлено на підставі абз.2 ст.9.1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» /а.с. 24/.

Листом виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області від 30.09.2019 позивачу було надано відповідь на її заяву від 24.09.2019 про укладення договору найму кімнати АДРЕСА_2 про те, що наймачем даного приміщення був ОСОБА_3 , якому було надано ордер на жиле приміщення. Для укладення договору найму позивачу роз`яснено необхідність надати документи, які підтверджують, що вона є членом сім`ї померлого ОСОБА_3 /а.с. 20/.

Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

У статті 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61 статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до вимог статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна, або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач з 2011 року постійно проживала з ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство по день смерті ОСОБА_3 , тобто по ІНФОРМАЦІЯ_6 грудня ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Отже, позовні вимоги щодо встановлення факту того, що ОСОБА_1 з 2011 року постійно проживала та вела спільне господарство разом з померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , по день його смерті, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_1 суд знаходить обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Як роз`яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 (з подальшими змінами) «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

При цьому, під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно із пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 і підстав для відступлення від цієї правової позиції немає.

Під час судового розгляду судом встановлено факт, що ОСОБА_1 з 2011 року постійно проживала та вела спільне господарство разом з померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , по день його смерті, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлено, що позивач з 2011 року вселилася у спірне житлове приміщення за згодою наймача ОСОБА_3 , проживала там до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 як член сім`ї та продовжує проживати в ньому до теперішнього часу, хоча й зареєстрована за іншою адресою в іншому населеному пункті, сплачує усі комунальні послуги, отримувала кореспонденцію, вела листування з органами державної влади, виконує обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, тобто набула рівного з наймачем, який помер, права користування квартирою АДРЕСА_2 .

Таким чином, враховуючи, що подання позову обумовлене саме тим, що позивач набула рівного з наймачем, який помер, права користування жилим приміщенням, і, відповідно, вправі вимагати визнання її наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача, переслідуючи мету ефективного захисту прав та інтересів позивача, суд знаходить позовні вимоги про визнання позивача наймачем житлового приміщення обґрунтованими, такими, що засновані на нормах діючого законодавства та підтвердженими доказами, тому вважає необхідним їх задовольнити.

Стосовно зобов`язання відповідача укласти з ОСОБА_1 договір найму жилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , суд не вбачає підстав для задоволення такої позовної вимоги з огляду на її передчасність та необґрунтованість.

Так, до повноважень виконавчого комітету Мелітопольської міської ради віднесено укладення договору найму з проживаючими мешканцями житлових приміщень.

Проте обов`язок щодо надання повного пакету документів для укладення договору найму вже покладається на особу, яка звертається для укладення договору найму, а орган місцевого самоврядування розглядає такий та приймає відповідне рішення, у межах наданих повноважень.

Слід зазначити, що відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, діяльність органів місцевого самоврядування регулюють закони та підзаконні акти, які дають суб`єктам владних повноважень можливість користування певною свободою розсуду при вирішенні питань і встановлюють лише межі такої свободи, тобто наділяють їх дискреційними повноваженнями.

Така позиція щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, повністю узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеною в постанові Пленуму №13 від 24.10.2008 року, згідно якої суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень та з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Отже, дотримуючись принців законності, враховуючи, що на час звернення позивачем до відповідача 24.09.2019 останнім не надано повний пакет документів для укладення договору найму, натомість даним рішенням суду встановлено юридичні факти, яку є необхідними для укладення договору, суд не має права втручатися в дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.12, 13, 76, 80, 81, 258, 259, 265, 354, 355 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, за участі третьої особи: Комунального підприємства «Житломасив» Мелітопольської міської ради Запорізької області про встановлення факту постійного проживання з наймачем, визнання наймачем квартири та зобов`язання укладення договору найму задовольнити частково.

Встановити факт, що ОСОБА_1 з 2011 року постійно проживала та вела спільне господарство разом з померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , по день його смерті, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати ОСОБА_1 наймачем жилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 замість попереднього наймача ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В решті вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області шляхом подачі в 30-денний строк апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області, місце розташування за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. М. Грушевського, буд. 5.

Третя особа: Комунальне підприємство «Житломасив» Мелітопольської міської ради Запорізької області, місце розташування за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Гоголя-136-а.

Повний текст рішення суду складено 10.03.2020.

СУДДЯ: Ю.В.Ковальова