Справа № 417/9387/19
Провадження № 2/417/43/20
РІШЕННЯ

Іменем україни

"17" березня 2020 р. с.Марківка Лугансмької області

Марківський районний суд Луганської області в складі:

головуючої судді Рукас О.В.

при секретарі Брюховецькій О.В.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду с.Марківка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до лікаря - психіатра Марківського районного територіального медичного об`єднання ОСОБА_2 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди,

В С Т А Н О В И В:

16.10.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до лікаря - психіатра Марківського районного територіального медичного об`єднання ОСОБА_2 про відшкодування моральної (немайнової шкоди) в розмірі 50 000 грн.

В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що він перебуває на консультативному обліку у лікаря-психіатра Марківського РТМО, при потребі отримуючи лікування в стаціонарних умовах при загостренні хвороби, яку сучасна медицина не спроможна вилікувати. Лікуванням визивається м`язова слабкість організму, порушення роботи м`язів та скелета, отуплення інтелекту із втратою інтересу до життя, втратою цілей існування, знищенням потенціальної активності.

27.09.2019 року лікар-психіатр Марківського РТМО ОСОБА_2 приїхала до позивача додому в с.Кризьке та провела примусовий психіатричний огляд, не пояснюючи причин, та наполягала на його згоді на введення медичного препарату «Клопіксол депо». При цьому лікар залякувала його, що у випадку незгоди на введення препарату, вона звернеться до Марківського районного суду Луганської області з позовом для надання йому психіатричної допомоги в примусовому порядку. Під загрозою насильства він дав згоду на ін`єкцію. На даний час він страждає від порушень функціонування його організму, що були викликані побічною дією препарату, та страждає від приниження та втручання лікаря психіатра ОСОБА_2 в його приватне життя, оскільки проведення на дому примусового психіатричного огляду лікарем психіатром з примушуванням до введення психотропної речовини, є завідомим втручанням у право позивача на повагу до приватного життя.

Наслідком порушенням лікарем вимог закону щодо психіатричної допомоги є поновлена душевна травма від несправедливого поводження із залякуванням, яка довгі роки буде про себе давати знати та може спровокувати за несприятливих умов приступ неадекватної поведінки, яка принесе незручності суспільству.

Наявність моральної шкоди він обґрунтовує душевними стражданнями, пережитими ним у зв`язку із фактом безпідставної примусової психіатричної допомоги амбулаторно, разом із примусовим психіатричним оглядом та посяганням на його фізичну недоторканність (протиправна дія). Фізичним стражданням від побічної дії препарату на його м`язово-скелетну систему, кровоносну систему та нервову систему. Моральні страждання оцінює в 50 000 грн.

23.12.2019 року позивач ОСОБА_1 надав відповідь на відзив в якому прохав не брати до уваги заяву ОСОБА_3 , щодо відвідування його ( ОСОБА_1 ) на дому лікарем-психіатром, для виправдовування дій лікаря - психіатра ОСОБА_2 , оскільки психіатричний огляд не має відбуватися в приватному порядку. Надання психіатричної допомоги під загрозою, є прямим порушення права на повагу до приватного і сімейного життя. Загрозою була обіцянка лікаря ОСОБА_2 звернутися до суду з вимогою про призначення йому примусової психіатричної допомоги амбулаторно. ОСОБА_3 не спромоглася йому пояснити свій вчинок, що свідчить про зговір з лікарем ОСОБА_2 . Вважає, що посилання на Епікриз виписку із його амбулаторної картки є безпідставним, оскільки обов`язковим для себе документом, він його не вважає (а.с.44).

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надав суду заяву в якій просить справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримує (а.с.19, 48).

Відповідач лікар -психіатр Марківського РТМО ОСОБА_2, 16.12.2019 року через канцелярію суду надала відзив на позовну заяву ОСОБА_1 в якому зазначила, що звинувачення ОСОБА_1 , щодо примусових психіатричних оглядів під загрозою звернення до суду відносно нього, є безпідставними, так як в Марківському РТМО знаходиться заява дружини ОСОБА_1 про необхідність відвідування від 25.09.2019 року. Лікування проводилося відповідно до виписки №2630 Сватівської обласної психіатричної лікарні, в якій зазначено, що хворий може скоїти «Суспільно небезпечні дії» і яке підтримуюче лікування повинен одержувати пацієнт 1 раз на 3 тижні. Її функціональні обов`язки як лікаря-психіатра передбачають організацію психіатричної допомоги і тому 27.09.2019 року пацієнт був відвіданий на дому. Спілкування проводилося за його згодою, в присутності дружини ОСОБА_3 , медичної сестри психіатричного кабінету ОСОБА_4 . Пацієнт надав згоду на введення медичного препарату. Після введення медичного препарату лікарем-психіатром рекомендовано з`являтися до Марківського РТМО, для отримання підтримуючого лікування 1 раз на 3 тижні.

Вважає свої дії, як лікаря-психіатра правомірними та обумовленими вимогами МОЗ п.4.7 розділу 4 Інструкції затвердженої наказом №20 від 22.01.2007 року, де роз`яснено термін, періодичність оглядів, що становить не менше одного разу на місяць, за особою яка страждає на тяжкий психічний розлад.

Крім того, окрім інформації, з наявних підтверджуючих документів, інших діагнозів лікарем-психіатром не встановлювалося. Надавалося лікування в межах рекомендацій виписки №72 Сватівської обласної психіатричної лікарні від 18.01.2019 року. Вважає безпідставними та необґрунтованими посилання позивача у позові про примусовий огляд та примушування до вживання психотропної речовини клопіксол депо, і як наслідок, вимоги з відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 , також вважає безпідставними. Прохала відмовити у позовних вимогах позивачу ОСОБА_1 у повному обсязі (а.с.32-33).

03.01.2020 року відповідач лікар - психіатр ОСОБА_2 через канцелярію суду надала заперечення у якому зазначила, що звинувачення ОСОБА_1 щодо примусових психіатричних оглядів під загрозою звернення відносно нього до суду, є безпідставними, так як в Марківському РТМО знаходиться заява, дружини ОСОБА_1 про необхідність відвідування останнього від 25.09.2019 року. Психіатричний огляд проводиться відповідно до аб.3 п.3 ст.11 розділу 2 Закону України «Про психіатричну допомогу». За його результатами у ОСОБА_1 виявлено тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан та поведінку. За усною згодою ОСОБА_1 , в присутності його дружини ОСОБА_3 і медичної сестри психіатричного кабінету ОСОБА_4 , було надано амбулаторну психіатричну допомогу, яка може надаватися без усвідомленої письмової згоди особи або без письмової згоди її законного представника, у разі встановлення у неї тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги, тому нею прийнято рішення надати амбулаторну допомогу у вигляді ін`єкції клопіксолу-депо, згідно аб.2 ст.12 Закону України «Про психіатричну допомогу». Звертає увагу на те, що нею не надавалася амбулаторна психіатрична допомога в примусовому порядку, а проводився огляд, за згодою хворого в присутності свідків. Інші тлумачення позивача, щодо погроз та неправомірних її дій відносно нього є неправдивими і безпідставними. Під час прийняття рішення про надання амбулаторної допомоги до уваги бралися також рекомендації епікризу №2630 від 18.01.2019 року (а.с.46-47).

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явилася, надала заяву в якій просить суд справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги не визнає в повному обсязі, прохала суд врахувати її пояснення, викладені у відзиві на позов (а.с.60).

Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи та письмові докази по справі у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Відповідно до статей 12,13 ЦПК України сторони користуються рівними правами щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів такого захисту є відшкодування моральної (немайнової) шкоди, що гарантується в першу чергу Конституцією України, а також Цивільним Кодексом і відповідними законами України.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова), під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з ч. 2 п. 5 Постанови, доведенню підлягають: наявність моральної шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача; наявність вини останнього в заподіянні шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст.23 ЦКУкраїни, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Крім того, як свідчить тлумачення статті 23 ЦК України, при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, що завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, мають враховуватися стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд враховує наявність такої, протиправність дій її заподіювача (відповідача), причинний зв`язок між шкодою і протиправним діянням відповідача.

Статтею 12 Загальної декларації прав людини передбачено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, тайну його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань.

У ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права йдеться про те, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте чи сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканість його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь чи репутацію.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 301 ЦК України, фізична особа має право на особисте життя. Фізична особа сама визначає своє особисте життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб, фізична особа має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя. Обставини особистого життя фізичної особи можуть бути розголошені іншими особами лише за умови, що вони містять ознаки правопорушення, що підтверджено рішенням суду, а також за її згодою.

Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні судом було встановлено, що відповідно до Епікризу з Медичної карти стаціонарного хворого №2630 Сватівської обласної психіатричної лікарні від 18.01.2019 року №72, ОСОБА_1 , інвалід II групи за психічним захворюванням безстроково, неодноразово лікувався в ЛОКПНЛ з діагнозом: шизофренія. У СОПЛ лікується з 2005 року, в тому числі в примусовому порядку за рішенням суду. Перебував в СОПЛ з 06.11.2018 року до 10.01.2019 року, був встановлений діагноз: шизофренія епізодична параноїдна зі стабільним дефектом, неповна ремісія F 20.02х4. Виписаний самостійно по закінченню курсу лікування в примусовому порядку, від госпіталізації в добровільному порядку відмовився, про що написав заяву виписаний з поліпшенням, працездатність стійко втрачена. На етапі підтримуючої терапії рекомендовано: диспансерний облік у психіатра в групі хворих, що можуть скоїти «Суспільно небезпечні дії», лікування у терапевта і невролога за місцем проживання, домашня праця, р-н клопиксол - депо 1р./3 тижні, т. ньюропентин 30 мгв/н тривало, т. галоприл в/н тривало, т. аміназин в/н тривало (а.с.40-42).

Згідно п.4.7 Інструкції з організації диспансерного та консультативного нагляду осіб, які страждають на психічні розлади, при наданні амбулаторної психіатричної допомоги, затвердженої наказом МОЗ України 22.01.2007 №20 зазначено, що термін (періодичність) психіатричних оглядів при диспансерному нагляді за особою, яка страждає на тяжкий психічний розлад та якій амбулаторна психіатрична допомога надається в примусовому порядку за рішенням суду, визначається лікарем-психіатром не рідше одного разу на місяць, а комісією лікарів-психіатрів - не рідше одного разу на 6 місяців, для вирішення питань про продовження чи припинення надання їй такої допомоги.

Згідно абз.3 п.3 ст.11 розділу Закону України «Про психіатричну допомогу»

психіатричний огляд особи може бути проведено без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника у випадках, коли одержані відомості дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги.

Згідно п.4 ст.11 Закону України «Про психіатричну допомогу»

рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутися родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь-яку медичну спеціальність, інші особи.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.09.2019 року дружина позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернулася до лікаря-психіатра Марківського РТМО ОСОБА_2 з заявою, в якій прохала про те, щоб лікар - психіатр відвідав її чоловіка ОСОБА_1 , оскільки останнім часом в його поведінці спостерігаються прояви неадекватної поведінки. На неодноразові вмовляння приймати підтримуюче лікування, останній категорично відмовляється (а.с.34).

Таким чином в судовому засіданні судом було встановлено, що лікар-психіатр Марківського РТМО ОСОБА_2 діяла згідно Закону України «Про психіатричну допомогу».

Посилання позивача на безпідставне втручання відповідача у його особисте і сімейне життя, на наявність з боку лікаря - психіатра погроз, примусу та неправомірних дій відносно нього, не знайшли свого об`єктивного підтвердження в судовому засіданні, та є безпідставними.

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, на підтвердження того, що саме винними неправомірними діями відповідача - лікаря - психіатра ОСОБА_2 , йому було завдано моральної шкоди.

З огляду на викладене, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до лікаря психіатра Марківського районного територіального медичного об`єднання ОСОБА_2 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди є необґрунтованим, та таким що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, ст.ст. 15,23,280,301,1167 ЦК України, суд, -

В и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до лікаря - психіатра Марківського районного територіального медичного об`єднання ОСОБА_2 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року) апеляційні скарги подаються до або через суд першої інстанції, тобто апеляційна скарга може бути подана до Луганського апеляційного суду через Марківський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: О.В.Рукас