Провадження № 2/344/516/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючогосудді Шамотайла О.В.

секретаря Устинської Н.С.,

з участю представника позивача Матіїв О.М., представників відповідача Роєнко Є.В., Мотлях О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Будівельно-монтажного управління філії «Будівельно-монтажної фірми «УКРГАЗПРОМБУД», АТ «Укртрансгаз» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв ОСОБА_2 , звернувся до суду із позовною заявою до Будівельно-монтажного управління філії «Будівельно-монтажної фірми «Укргазпромбуд» про стягнення середнього заробітку за весь час прострочення розрахунку (з 04.05.2018р. по день ухвалення рішення) та стягнення 2 117,75грн. незаконно утриманих коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 04.05.2018р. він був звільнений з посади ізолювальника-плівочника 4-го розряду філії «Будівельно-монтажної фірми «Укргазпромбуд» ПАТ «Укртрансгаз» на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України. Оскільки у день звільнення позивач не отримав від роботодавця повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, а також самих виплат здійснено не було, позивач вважає, що відповідачем було порушено вимоги ст.116 КЗпП України. Крім того, вказав на неправомірних діях відповідача по утриманні додаткового блага в розмірі 2 117,75грн., що складає вартість виданих позивачу захисної каски, утепленої куртки та костюму. Оскільки позивач не погодився стосовно підставності утримання сум додаткового блага та вважає, що відповідачем не дотримано обов`язку, передбаченого вимогами ст.116 КЗпП України, вважає обгрунтованим звернення до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06.08.2018р. відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Справа перебувала у провадженнях суддів ОСОБА_3 , а далі ОСОБА_4 .

На виконання вимог п.2.3.50 Положення про АСДС проведено повторний автоматизований розподіл незавершених розглядом судових справ, які перебувають у провадженні суддів.

Шляхом проведення автоматизованого розподілу судової справи визначено головуючого суддю Шамотайла О.В.

Справу 15.04.2019р. передано судді Шамотайлу О.В.

Відповідно до ухвали від 22.04.2019р. суддею прийнято до провадження вказану справу.

Акціонерним товариством «Укртрансгаз» в особі філії «Будівельно-монтажна фірма «Укргазпромбуд» 13.05.2019р. через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву. Зокрема, представником товариства вказано на безпідставності позовної заяви позивача, враховуючи необґрунтоване визначення позивачем відповідача- «Будівельно-монтажне управління філії «Будівельно монтажної фірми «Укргазпромбуд». Крім того, в спростування заявлених позивачем фактів порушення роботодавцем вимог законодавства про працю надано суду копію акту Управління держпраці в Івано-Франківській області №ІФ №816/1677/АВ від 09.04.2019р., за результатами інспекційного відвідування, в ході якого не було виявлено порушень.

Разом з тим, у відзиві на позовну заяву від 17.09.2018р. стороною заперечено безпідставне нарахування додаткового блага в розмірі виданих під час перебування позивача з відповідачем у трудових відносинах засобів індивідуального захисту та не повернених при звільненні, враховуючи норми Положення про порядок забезпечення працівників спеціальним одягом, спеціальним взуттям та іншими засобами індивідуального захисту, затвердженого наказом Держгірпромнагляду від 24.03.2008р. №53.

Представник відповідача вказав, що в день звільнення позивача йому були виплачені всі належні грошові кошти за винятком лікарняних, оскільки їх виплата здійснюється за рахунок коштів Фонду соціального страхування і не залежить від відповідача.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 28.10.2019р. залучено до участі у справі в якості співвідповідача Акціонерне товариство «Укртрансгаз».

До канцелярії суду 10.02.2020р. стороною позивача подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, а саме позивач просив додатково стягнути з відповідача суму переплати по аліментах в розмірі 10 189,28грн.

Надаючи оцінку правовій природі заявлених ОСОБА_1 позовних вимог до відповідачів, суд дійшов висновку, що позивач просив стягнути з відповідачів незаконно утриманих коштів за засоби індивідуального захисту у розмірі 2117, 75грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку (з 04.05.2018р. по день ухвалення рішення) та суму переплати по аліментах в розмірі 10 189,28грн.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_1 з 03.02.2014р. працював на посаді ізолювальника-плівочника 4-го розряду Будівельно-монтажного управління №4 філії «Будівельно-монтажна фірма «Украгазпромбуд» АТ «Укртрансгаз».

Згідно наказу від 03.05.2018р. №25к ОСОБА_1 звільнено 04.05.2018р. за угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України) та передбачено виплату компенсації за 21 календарний день невикористаної щорічної відпустки за період з 08.10.2007р. по 04.05.2018р.

При звільненні філією «Будівельно-монтажної фірми «Укргазпромбуд» Будівельно-монтажного управління №3 ПАТ «Укртрансгаз» у розрахунку складу місячного оподатковуваного доходу за травень 2018р. як додаткове благо позивача включено вартість засобів індивідуального захисту у розмірі 2117,75грн., які були видані позивачу роботодавцем у зв`язку із перебування позивача на посаді, яка пов`язана із шкідливими і важкими умовами праці.

Судом встановлено, що згідно особистої картки обліку спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту ОСОБА_1 , табельний номер 3105537к позивачу впродовж 2009р.-2018р. було видано необхідні для виконання функціональних обов`язків, які пов`язані із шкідливими та важкими умовами праці засоби індивідуального захисту.

В день звільнення позивачем повернуто такі засоби індивідуального захисту: штани утеплені, чоботи утеплені, чоботи шкіряні та чоботи гумові 100% придатності. При цьому, позивачем не надано суду доказів на підтвердження повернення позивачем та неправомірної відмови роботодавця від отримання решти спецодягу та взуття, які позивачем отримані.

Разом з тим, як вбачається із даних обхідного листа, який оформлений у зв`язку із звільненням позивача та звіту про здійснення відрахувань та виплати по БМУ-4 БМФ «Укргазпромбуд» у травні 2018р. відповідачем включено до сум отриманого позивачем додаткового блага у розмірі 2 117,75грн., з яких 49,55грн. це вартість захисної каски, 1020,00грн утеплена куртка, 695,24грн. робочий костюм, 352,96грн. ПДВ.

Відповідно до положень розділу ІІ Наказу №53 від 24.03.2008р. «Про затвердження Положення про порядок забезпечення працівників спеціальним одягом, спеціальним взуттям та іншими засобами індивідуального захисту», норми якого діяли на момент дії правовідносин сторін цивільної справи, засіб індивідуального захисту (далі - засіб захисту) - спорядження, що призначається для носіння користувачем та/або забезпечення його захисту від однієї або кількох видів небезпеки для життя чи здоров`я; Абзац перший розділу II в редакції Наказу Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду N 194 ( z1173-09 ) від 16.11.2009 \

Згідно п.4.1 даного Наказу ЗІЗ видаються працівникам безоплатно, є власністю підприємства, обліковуються як інвентар і підлягають обов`язковому поверненню при: звільненні з підприємства, переведенні на тому ж підприємстві на іншу роботу або інше робоче місце, зміні виду робіт, уведенні нових технологій, уведенні нових або заміні наявних знарядь праці та в інших випадках, коли використання виданих ЗІЗ не є необхідним, а також по закінченні строків їх використання замість одержуваних нових ЗІЗ.

Відповідно п.4.10 Наказу видача працівникам і повернення ними ЗІЗ має обліковуватися в особистій картці обліку спеціального одягу, спеціального взуття та інших засобів індивідуального захисту, форма якої наведена в додатку 1 до Положення.

Враховуючи викладене вище спецодяг є власністю підприємства, а працівник ним лише користується. Водночас при звільненні працівник зобов`язаний повернути його підприємству.

Відповідно до пп.165.1.9 п.165.1 ст.165 ПКУ до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включається, зокрема, вартість спеціального (форменого) одягу та взуття, що надаються роботодавцем у тимчасове користування платнику податку, який перебуває з ним у трудових відносинах. Порядок забезпечення, перелік та граничні строки використання спеціального (у тому числі форменого) одягу, спеціального взуття та інших засобів індивідуального захисту встановлюються Кабінетом Міністрів України та/або галузевими нормами безоплатної видачі працівникам спеціального (форменого) одягу, спеціального взуття та інших засобів індивідуального захисту.

Водночас до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий ним як додаткове благо (крім випадків, передбачених ст.165 Податкового кодексу), а саме: у вигляді вартості використання житла, інших об`єктів матеріального або нематеріального майна, що належать роботодавцю, наданих платнику податку в безоплатне користування, крім випадків, коли таке надання зумовлено виконанням платником податку трудової функції згідно з трудовим договором (контрактом) чи передбачено нормами колективного договору або відповідно до закону в установлених ними межах (пп.«а» пп.164.2.17 п.164.2 ст.164 зазначеного Кодексу).

Крім того, частиною п`ятою ст.134 цього Кодексу передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їхньої вини підприємству, коли шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям спецодягу.

Отже, у разі якщо працівник, якому був видан спецодяг, припиняє трудові відносини з роботодавцем, і не повертає йому спеціальний (у тому числі формений) одяг, спеціальне взуття, граничний строк використання яких не настав, то вартість такого майна включається до складу місячного оподатковуваного доходу такого працівника як додаткове благо та підлягає оподаткуванню на загальних підставах і відображається в податковому розрахунку за формою № 1ДФ з ознакою доходу «126».

Згідно відомості з Державного реєстру фізичних осіб- платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_1 у другому кварталі 2018р. за ознакою доходу «126»- Додаткове благо Філією «Будівельно-монтажна фірма «Укргазпромбуд» було утримано та перераховано 464,87грн. податку з доходів фізичних осіб.

При цьому, судом не встановлено допущення порушень порядку нарахування вартості виданого працівнику спецодягу, який не був повернений при звільнення, отже відстуні підстави для стягнення 2117,75грн. на користь позивача.

Згідно із ч.1 ст.3 та ст.4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною 1 ст.47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено ст.117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Згідно зі ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до довідки, виданої головним бухгалтером Будівельно-монтажного управління -4 філії «Будівельно-монтажної фірми «Укргазпромбуд» АТ «Укртрансгаз» 04.05.2018р. заробітна плата виплачена позивачу в повному обсязі, при цьому 20.06.2018р. перераховані кошти лікарняних за рахунок підприємства в сумі 1 372,30грн, а 27.06.2018р. відшкодовані кошти за рахунок Фонду соціального страхування України в сумі 2 523,95грн. При цьому, представниками відповідачів заявлено, що затримка в оплаті коштів за листками непрацездатності виникла у зв`язку із їх неналежним оформленням.

Згідно положень ч.1 ст.22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання, зокрема тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.22 Закону допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до поданих в якості доказів копій листків непрацездатності, виданих ОСОБА_1 вбачається, що листок серії АДД №422030 підтверджує звільнення від роботи позивача з 12.04.2018р. по 20.04.2018р., листок серії АДЛ №546601- з 23.04.2018р. по 02.05.2018р.

Відповідно до вимог ст.32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах розглядаються не пізніше десяти днів з дня їх надходження.

Повідомлення про відмову в призначенні допомоги із зазначенням причин відмови та порядку оскарження видається або надсилається заявникові не пізніше п`яти днів після винесення відповідного рішення.

В обґрунтування несвоєчасності оплати коштів по лікарняних листах, відповідач вказав на недоліки у оформленні самих лікарняних, що зумовило звернення роботодавця до Івано-Франківського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області.

При цьому, суду не було надано доказів на підтвердження поважності обставин, які могли б перешкоджати роботодавцю для повідомлення позивача про причини відмови або затримки у виплаті коштів за лікарняними листками, враховуючи, що лист із відповідним зверненням про перевірку правильності оформлення листка непрацездатності АДД №422030 на період 12.04.2018р.-20.04.2018р., був направлений лише 01.06.2018р., тобто вже після звільнення позивача, а також поза межами встановленого ст.32 закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» 10денного строку.

Стосовно позовної вимоги про стягнення на користь позивача переплати по стягнених з позивача аліментів у розмірі 10 189,28грн., суд зазначає наступне.

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Виконання рішення суду про стягнення аліментів покладається на органи державної виконавчої служби за місцем проживання, перебування або роботи боржника.

Порядок стягнення аліментів визначається Законом України «Про виконавче провадження» (у редакції, діючій на момент подачі позову), Інструкцією з організації примусового виконання рішень зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02.04.2012р. за №512/5, Сімейним Кодексом України та іншими нормативними актами.

Як встановлено судом БМУ-4 БМФ «Укргазпромбуд» АТ «Укртрансгаз» на підставі постанови державного виконавця від 21.12.2015р., винесеної на підставі виконавчого листа №343/1824/14-ц від 24.11.2015р. проводилися утримання аліментів з позивача в розмірі 1/3 частини всіх доходів щомісячно на утримання неповнолітніх дітей до досягнення повноліття. Заборгованість нараховувалась по аліментах з 01.08.2014р. у розмірі 50% з усіх видів його доходів. На підставі рішення Долинського районного суду від 21.12.2016р. №343/1705/16-ц позивача звільнено від сплати заборгованості по аліментах, яка сформована станом на 01.11.2016р. і становила 6 683,28грн.

Відповідно до п.7.3. Наказу Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012р., яким затверджена Інструкція з організації примусового виконання рішень, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника державний виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю за місцем отримання боржником відповідних доходів. Копія зазначеної постанови залишається у виконавчому провадженні на контролі.

Положеннями п.7.8. Інструкції визначено, що за кожною постановою про стягнення підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями, з якими боржник перебуває у трудових відносинах, кожні шість місяців та після закінчення строку відповідних виплат або у разі звільнення працівника подається окремий звіт про здійснені відрахування та виплати за встановленою формою.

Відповідно до п.10 Інструкції після надходження до виконавця звіту про здійснення відрахування та виплати у зв`язку зі звільненням боржника виконавець не пізніше наступного робочого дня вносить інформацію про стягнення коштів до виконавчого документа шляхом проставляння відповідної відмітки та до автоматизованої системи виконавчого провадження.

В інформації, яка вноситься до виконавчого документа, зазначаються розмір стягненої (відрахованої) суми, суми заборгованості (за її наявності), а при стягненні періодичних платежів - дата, до якої проведено стягнення, та повне найменування і місцезнаходження юридичної особи, яка здійснювала відрахування

Відповідно до наданого державним виконавцем розрахунку із сплати аліментів згідно виконавчого листа №343/1842/14-ц від 04.08.2014р. аліментів в розмірі 1/3 частки зі всіх видів заробітку на утримання неповнолітніх дітей загальна сума переплати по сплаті аліментів станом на 01.06.2018р. становить 10 189,28грн. При цьому, сума переплати по сплаті аліментів становить 3 505,98грн., а 6 683,28грн. сума коштів від сплати якої ОСОБА_1 звільнений згідно рішення №343/1705/16-ц від 21.12.2016р.

Зокрема, рішенням Долинського районного суду Iвано-Франкiвської областi від 21.12.2016р. за результатами розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами позов задоволено частково звільнено ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами, що станом на 01.11.2016р. становили 6 683,28грн., яка виникла на підставі виконавчого листа №343/1842/14-ц від 24.11.2015р.

Згідно вимоги державного виконавця від 10.02.2017р. №В13/02-19/1095, яка направлена на адресу БМУ №4 БМФ «Укргазпромбуд» ПАТ «Укртрангаз» повідомлено про прийняте судом рішення та вказано про припинення стягнення заборгованості в розмірі 6 683,28грн. з заробітної плати боржника ОСОБА_1 . Враховуючи викладене, відповідачу було достеменно відомо про вимогу державного виконавця, підставою якої було рішення суду, що набрало законної сили.

Однак, як вбачається із поданого розрахунку, заборгованість по аліментах, яка сформована станом на 01.11.2016р. у розмірі 6 683,28грн. та згідно рішення суду позивач був звільнений від її сплати не була скоригована згідно розрахунку, а отже відповідачем стягнута з отриманих позивачем доходів.

Стаття 1215 ч.1 п.1 ЦК України передбачає, що не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача

В постанові Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі №607/14161/16-ц зазначено, що з аналізу ст.1215 ЦК України вбачається, що законодавцем передбачено два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки чи недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що відповідачем БМУ №4 БМФ «Укргазпромбуд» ПАТ «Укртрангаз» при нарахуванні сум аліментів, які підлягають до стягнення за рахунок сум доходів позивача було допущено порушення та безпідставно проведено відрахування із заробітної плати на погашення заборгованості позивача у розмірі 6 683,28грн. Крім того, відповідачем також допущено переплату по стягненню з позивача аліментів у розмірі 3 505,98грн., яка підтверджена державним виконавцем у поданому розрахунку.

Щодо посилань відповідача на Акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю №ІФ816/1677/АВ, то слід вказати, що з вказаного акта вбачається факт проведення утримання аліментів з позивача за рішеннями судів у розмірі 50% від усіх його доходів, а в подальшому у розмірі 1/3 частини всіх видів доходів, та виконання відповідачем виконавчих листів, однак не зазначено, які дії вчинялися відповідачем щодо наявної переплати по сплаті аліментів у розмірі 10189,28 грн., яка підтверджена державним виконавцем.

Враховуючи викладене, встановлений факт переплати за аліментними платежами, а також невчасного розрахунку і затримки у виплаті коштів за лікарняними листками, суд приходить до висновку, що у повному розмірі розрахунок при звільненні з позивачем здійснений не був.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом. Це право кореспондується з вимогами ст.233 КЗпП України та ст.21 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11.11.2015р. у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31.05.2017р. у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст.117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи- по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Відповідно до п.1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України від 08.02.1995р. №100, цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов?язана відповідна виплата.

Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. ( Абзац перший пункту 8 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 1398 ( 1398-99-п ) від 30.07.99 )

З матеріалів справи вбачається, що згідно довідки Будівельно-монтажного управління №4 філії «Будівельно-монтажної фірми «Укргазпромбуд» АТ «Укртрансгаз» від 20.12.2019р. середній заробіток позивача становив 314,84грн.

Таким чином сума середнього заробітку, що підлягає до стягнення з відповідача за період 462 робоч дні (з 04.05.2018 року по 10.03.2020 року) та складає 145456,08 грн. ( 462 робочі дні * середній заробіток 314,84грн. =145456,08).

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст.47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Водночас, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013р. №8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, ст.ст.1, 12 Закону України «Про оплату праці» (справа № 1-13/2013), аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Таким чином, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Системний аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішеннях Конституційного Суду України від 22.02.2012р. №4-рп/2012 та від 15.10.2013р. №8-рп/2013, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що розрахунок усіх належних виплат позивачу, не був проведений ні в день звільнення, ні на момент розгляду справи, що безперечно є порушенням належних позивачу прав та підтвердженням відсутності фактичного розрахунку.

Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до положень ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно до ч.2 ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стосовно стягнення судових витрат, які стороною позивача були заявлені, то слід вказати таке.

Згідно із ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Представником позивача адвокатом Черепієм О.Р. заявлено до стягнення з відповідача спочатку 7000,00грн. витрат на професійну правничу допомогу (а.с.7)., а згодом 4000, 00 грн. (а.с. 84), однак не представлено суду документального їх підтвердженя.

Щодо цього слід вказати таке. Стороною позивача не представлено суду доказів понесення витрат на правову допомогу, окрім лише самого договору і розрахунку судових витрат.

Так, у постанові Верховного Суду від 02 липня 2019 року в справі №810/795/18, провадження №К/9901/8770/19 вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Оскільки суду не представлено оформлених в установленому законом порядку відповідних документів, що свідчать про оплату, а саме: квитанції до прибуткового касового ордера чи платіжного доручення з відміткою банку, або іншого банківського документи, чи касового чеку, то це є підставою для відмови у задоволенні вимог позивача про відшкодування таких витрат з відповідача у розмірі як 7000,00грн. так і 4000,00 грн.

Разом з тим, в матеріалах справи містяться подана стороною позивача (представником Матіїв О.М.) квитанції по оплаті судового збору (т.1 а.с. 137, 174, 205, т.2 а.с.102) в загальному розмірі 464,90 грн.

Таким чином, враховуючи, що стороною позивача надано документи про фактичну оплату судових витрат в розмірі 464,90 грн. то, суд прийшов до висновку що саме в межах фактично понесених витрат можливо прийняти вимоги про стягнення.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача в користь позивача слід стягнути 309,93 грн. понесених судових витрат.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 76, 223, 263-265, 354 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з АТ «Укртрансгаз» (01021, м. Київ, вул. Кловський узвіз, 9/1, код 30019801) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , с. Княжолука, Долинський р-н, Івано-Франківської обл.) середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 145456 (сто сорок п`ять тисяч чотириста п`ятдесят шість) гривень 08 копійок за період з 04.05.2018 року по 10.03.2020 року.

Стягнути з АТ «Укртрансгаз» (01021, м. Київ, вул. Кловський узвіз, 9/1, код 30019801) на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , с. Княжолука, Долинський р-н, Івано-Франківської обл.) 10 189,28 грн., що є загальною сумою переплати коштів по сплаті аліментних платежів станом на 01.06.2018 року.

Стягнути з АТ «Укртрансгаз» (01021, м. Київ, вул. Кловський узвіз, 9/1, код 30019801) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , с. Княжолука, Долинський р-н, Івано-Франківської обл.) підтверджені судові витрати в розмірі 309,39 грн., пов`язані із розглядом справи.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути із присудженої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.05.2018 року по день фактичного розрахунку, а саме по 10.03.2020 року в розмірі 145456 (сто сорок п`ять тисяч чотириста п`ятдесят шість) гривень 08 копійок всі обов`язкові платежі та внески.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд.

Суддя О.В. Шамотайло

Повний текст судового рішення виготовлений 17.03.2020 року