Дата документу 06.05.2020 Справа № 325/416/19
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 325/416/19Головуючий у 1-й інстанції Пантилус О.П. Повний текст рішення складено 23.11.2019 року.
Пр. № 22-ц/807/760/20Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в реджимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника Ковальова Дмитра Валерійовича на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 13 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Приазовська районна державна адміністрація та Мелітопольська районна державна адміністрація Запорізької області про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, встановлення способу та порядку спілкування і виховання

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 2-5), в якому просив:

- зобов`язати відповідача ОСОБА_1 не чинити перешкоди йому, як батькові, у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у встановлений для спілкування та виховання час;

- встановити наступний спосіб участі батька у вихованні сина - щотижня кожної п`ятниці з 16.00 години до 16.00 години неділі, за місцем проживання ОСОБА_3 , без присутності матері, зобов`язавши ОСОБА_4 забезпечити зустріч дитини з батьком у встановлений для спілкування час;

- 10 днів кожного літнього місяця (червень - серпень) без обмеження часу, без присутності матері, з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька та можливістю виїзду дитини разом із батьком на оздоровлення та відпочинок до курортних зон.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що він із відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 . З серпня 2018 року шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, позивач разом з дитиною переїхала від позивача. 10 січня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. З серпня 2018 року позивач чинить перешкоди позивачу у спілкуванні із сином. На прохання позивача забрати дитину до себе на вихідні, або інший час, ОСОБА_4 відмовила, а при їх зустрічах влаштовує сварки. З метою досудового врегулювання спору щодо участі у вихованні дитини, позивач звернувся до Приазовської районної державної адміністрації, якою 22.11.2018 року визначені часи побачень батька із дитиною, а саме: з 16.00 години п`ятниці по 16.00. годину неділі за місцем проживання батька, та 10 днів кожного місяця влітку без обмеження часу, з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька, та можливістю виїзду на оздоровчі курортні зони. Однак, відповідач відмовилась виконувати зазначений висновок та звернулась до РДА із заявою про скасування встановленого порядку, в задоволенні якої їй відмовлено. Позивач ОСОБА_3 зареєстрований та проживає у будинку своїх батьків за адресою: АДРЕСА_1 , в якому створені все необхідні умови для побачень з малолітньою дитиною. Він має досвід поводження із маленькою дитиною, оскільки з народження сина, приймав участь в догляді за ним. Позивач та його батьки не страждають на хронічні захворювання, у лікаря нарколога та психіатра на обліку не перебувають. Батько любить свого сина, та має велике бажання виховувати сина. Однак, він фактично позбавлений права брати участь у вихованні своєї дитини, оскільки відповідач перешкоджає цьому. Вважає, що відсутність зустрічей із батьком, нестача батьківської любові та турботи негативно вплине на виховання дитини. В позовній заяві посилається на ст. ст. 141-142, 157, 159 СК України, ст.291 ЦК України.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Пантилус О.П. (т.с. 1 а.с. 29).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 30) відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 13 листопада 2019 року (т.с. 2 а.с. 12-20) позов ОСОБА_3 у цій справі задоволено у повному обсязі.

Зобов`язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у спілкуванні батька ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у встановлений для спілкування та виховання час.

Встановлено наступний спосіб та порядок участі батька у вихованні сина, а саме спілкування батька із сином: - щотижня п`ятниці із 16:00 години до 16:00 години неділі за місцем проживання батька, без присутності матері; - 10 днів кожного літнього місяця (червень, липень, серпень) без обмеження часу, без присутності матері, з можливістю відвідувати дитиною місця проживання батька та можливістю виїзду на оздоровлення і відпочинок до курортних зон.

Спілкування з дитиною проводити з урахуванням стану здоров`я дитини, режиму дня та харчування для дітей відповідного віку.

Стягнуто із ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на відшкодування судових витрат 768,40 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_4 в особі представника Ковальова Д.В. у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 30-32) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у цій справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 2 а.с. 35).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 30.01.2020 (т.с. 2 а.с. 43), справу призначено до розгляду (т.с. 2 а.с. 45).

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 55) розгляд цієї справи було призначено в режимі відео конференції в порядку задоволення клопотання відповідача ОСОБА_4 в особі представника Ковальова Д.В. (т.с. 2 а.с. 54).

Позивач ОСОБА_6 через свого представника ОСОБА_6 подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі (т.с. 2 а.с. 62-78).

Інші учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Відповідач ОСОБА_4 подала апеляційному суду додаткові письмові пояснення у цій справі (т.с. 1 а.с. 85-88).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 18 березня 2020 року (т.с. 2 а.с. 90), не відбувся та був відкладений через першу неявку належним чином повідомлених апеляційним судом про дату, час та місце розгляду справи до залу суду всіх учасників цієї справи, а також неможливість проведення відеоконференції з Приазовським районним судом м. Запоріжжя у зв`язку із відключенням електропостачання (т.с. 2 а.с. 89).

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 101) розгляд цієї справи призначений в режимі відоконференції в порядку задоволення клопотання представника відповідача ОСОБА_4 в особі представника Ковальова Д.В. (т.с. 2 а.с. 96).

Відповідач ОСОБА_4 в особі представника Ковальова Д.В. подала апеляційному суду поштою відповідь від 18 березня 2020 року на адвокатський запит за підписом керівника дитячого Центру «Мармелад» та практичного психолога ОСОБА_7 із додатками (т.с. 2 а.с. 106-113).

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 122) розгляд цієї справи призначений в режимі відоконференції в порядку задоволення клопотання позивача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 (т.с. 2 а.с. 119-120).

У судове засідання 06 травня 2020 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 98, 100, 117, 121) представники третіх осіб - Приазовської районної державної адміністрації та Мелітопольської районної державної адміністрації Запорізької області, як органів опіки та піклування, не з`явились, треті особи про причини неявки своїх представників апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, має місце відповідне навантаження судді-доповідача та колегії суддів апеляційного суду (в Запорізькому апеляційному суді фактично працює 18 суддів замість 40 суддів за штатом).

Крім того, за змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. …. 371… цього Кодексу.. , а також строк…розгляду апеляційної скарги … продовжуються на строк дії такого карантину.

В Україні на час розгляду цієї справи апеляційним судом карантин діє з 12 березня 2020 року по 22 травня 2020 року включно, що є загальновідомою інформацією (а.с. 120).

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причини неявки представників третіх осіб у дане судове засідання і на підставі ст. 371-372 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю в режимі відеоконференції сторін - позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_4 та представників останніх - адвокатів Коваленка М.Ю. (т.с. 1 а.с. 24-27) та Ковальова Д.В. (т.с. 2 а.с. 33) відповідно.

Учасниками цієї справи відводів суддям апеляційного суду у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, які у тому числі на запитання апеляційного суду зазначали, що відстань між місцями проживання сторін у цій справі складає 20 км, вирішення питання мировим шляхом сторін є неможливим, мати дитини ОСОБА_4 на запитання апеляційного суду у судовому засіданні визнала, що дитина, якій ще не було року, жила із батьком протягом 6 (шести) місяців, поки вона - мати дитини лікувалась, але вона заперечує на теперішній час проти спілкування батька із сином, якому лише 2 роки 4 місяці, за місцем проживання батька без її присутності, доки дитині не виповниться 4,5-5 роки, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_4 в особі представника Ковальова Д.В. підлягає у цій справі частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1), змінити рішення (п.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в … зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 2, 12, 13, 18, 76-81, 263-265, 268 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності всіх позовних вимог позивача у цій справі.

Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі можна погодитись лише частково з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає лише частково.

Так, хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, сторони у цій справі - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 29 квітня 2017 року уклали шлюб, який рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 10 січня 2019 року розірвано (копія т.с. 1 а.с. 11).

Сторони мають спільну дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження, копія т.с. 1 а.с. 10).

Судом першої інстанції також було правильно встановлено, що після народження дитини позивач, відповідач і дитина проживали в с. Вознесенка Мелітопольського району Запорізької області за місцем проживання ОСОБА_3 і його батьків. В силу певних поважних причин ОСОБА_4 після народження сина, впродовж 8 місяців, не знаходилась за місцем проживання дитини постійно, відвідувала її періодично, догляд за дитиною здійснював позивач і його батьки.

Висновком Приазовської районної державної адміністрації № 01-15/973 від 03 грудня 2018 року (т.с. 1 а.с. 13) визначено, що зустрічі з батьком повинні відбуватися: - щотижнево у п`ятницю з 16 години до неділі 16 години за місцем проживання батька: АДРЕСА_1 ); - 10 днів кожного місяця влітку без обмеження часу з можливістю відвідувати дитиною місця проживання батька. З можливістю виїду на оздоровчі курортні зони, якщо це не буде наносити шкоди здоров`ю дитини.

Згідно із поясненнями у суді першої інстанції позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_6 , відповідач вище наведений висновок не виконувала, чинила перешкоди у спілкуванні із неповнолітнім сином.

Відповідач у суді першої інстанції визнавала, що вона не дозволяла зустрічі батька з дитиною без її присутності та за місцем проживання батька.

Свідок ОСОБА_8 , яка є матір`ю позивача та бабусею ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у суді першої інстанції 19 серпня 2019 року пояснила, що в їх будинку, є належні умови для проживання малолітньої дитини, наявна окрема кімната, ліжко, багато іграшок. Вважає, що позивач ОСОБА_3 зможе впоратися з вихованням дитини оскільки, коли відповідач хворіла, дитина проживала у них і ОСОБА_3 годував, одягав, виховував сина самостійно. Будь-яких ситуацій з небезпекою для дитини не було, до року дитина не була хворобливою. Коли відповідач одужала, вона забрала дитину і на перший день народження сина не пустила позивача на свято, причин не пояснила. Вони часто дзвонили відповідачу заздалегідь щоб дізнатися коли можливо забрати або відвідати дитину, на що відповідач завжди знаходила причину для відмови - дитина хворіє, у них немає часу, тощо. А коли їх зустрічі відбувалися, відповідач зі своєю матір`ю знімали на телефон кожну зустріч, особливо коли дитина починала вередувати, плакати.

Свідок ОСОБА_3 , який є батьком позивача, у суді першої інстанції 19.08.2019 підтвердив, що коли відповідач хворіла, дитина проживала за їх адресою. У їх будинку є всі належні умови для проживання дитини. ОСОБА_3 дуже любить свого сина та бажає його виховувати. Позивач годував, купав дитину, доглядав за нею, гуляв із сином на вулиці. Після того як ОСОБА_1 забрала дитину, їх не пускали в двір за місцем проживання відповідача, не дозволяли бачитися із дитиною. Тільки після звернення до опікунської ради, вони зустрілися із дитиною за місцем проживання відповідача та в її присутності.

02 вересня 2019 року у суді першої інстанції свідок ОСОБА_10 пояснила, що проживає по сусідству з позивачем та його батьками. Сім`я позивача є благонадійною, до ОСОБА_1 та дитини позивач і його батьки відносилися добре. Коли ОСОБА_4 почала хворіти, догляд за дитиною здійснював батько, бабуся і дідусь. Вона бачила, як ОСОБА_3 постійно на вулиці катав дитину в колясці, носив на руках, дитина була життєрадісною, посміхалась. В будинку позивача та його батьків завжди порядок, він обладнаний всіма необхідними умовами для життя (газ, водопостачання в будинку).

Свідок ОСОБА_11 , яка є сусідкою позивача, 02.09.2019 року у суді першої інстанції пояснила, що дійсно коли ОСОБА_1 була відсутньою, позивач виховував дитину, годував, носив на руках на вулиці. Це вона бачила особисто. В будинку ОСОБА_3 створені всі необхідні умови для життя, їх сім`я є порядною, вони завжди ввічливі із сусідами, роботящі, алкогольні напої не вживають.

Позивач ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в селі Вознесенка Мелітопольського району Запорізької області (паспорт, копія т.с. 1 а.с. 7), його батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_8 (свідоцтво про народження, копія т.с. 1 а.с. 9).

Із довідок Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області № 3461 від 01.11.2018 року (копія т.с. 1 а.с. 20) та № 3033 від 09.10.2018 року (копія т.с. 1 а.с. 21) встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , а також зареєстрований за даною адресою: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але з 25 серпня 2018 року не проживає. Сільською радою підтверджено, що ОСОБА_4 проживав з батьком з дня народження -ІНФОРМАЦІЯ_1 по 24 серпня 2018 року за вище наведеною адресою.

Право власності на будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за матір`ю позивача ОСОБА_8 (свідоцтво про право на спадщину за заповітом та витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 32853391 від 13 січня 2012 року, копії т.с. 1 а.с. 22-23).

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання (копія т.с. 1 а.с. 12) за адресою: АДРЕСА_1 , умови проживання відповідають санітарним нормам. В акті зазначено, що для виховання, розвитку та проживання дитини створені всі необхідні умови: окрема кімната, предмети побуту, дитяче ліжко, стіл, багато іграшок.

За місцем проживання позивач та його батьки характеризуються виключно позитивно, що підтверджується характеристиками виконавчого комітету Вознесенської сільської ради Приазовського району Запорізької області (т.с. 1 а.с. 17-19).

Згідно із медичними довідками КУ «Мелітопольський психіатричний диспансер» ЗОР від 05.11.2018 року, позивач ОСОБА_3 і його батьки на обліку у лікарів - нарколога та психіатра не перебувають (т.с. 1 а.с. 14-16).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що наведені письмові докази повністю узгоджуються із показами свідків щодо позитивної характеристики позивача і його батьків, належності умов проживання позивача і щодо здійснення ним належного догляду за дитиною в період до 9 місяців від народження. Встановлені обставини у суді першої інстанції не заперечувала відповідач (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).

На підтвердження того, що малолітній син ОСОБА_4 хворіє, відповідачем були надані медичні довідки (т.с. 1 а.с. 57-78).

Згідно із довідкою КНП «Приазовський районний центр «Первинно медико - санітарної допомоги» Приазовської районної ради Запорізької області від 18.02.2019 року, ОСОБА_4 знаходився на стаціонарному лікуванні з певною хворобою, в тому числі дисбактеріоз кишечника. Лікарем рекомендовано обмежити контакти з можливими носіями інфекції.

Із виписки медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 1117 Приазовської ЦРЛ ОСОБА_4 перебував на лікуванні з повним діагнозом: ротовірусна інфекція, бронхіт та інше.

Неповнолітній ОСОБА_4 хворів ГРВІ, двосторонній середній отит (консультативний висновок спеціаліста КУ «Запорізька обласна клінічна дитяча лікарня «Запорізької обласної ради» 07.09.2018).

У виписці № 2813 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого та інших наданих медичних довідках зазначено, що з 04.09.2018 року по 14.09.2018 року ОСОБА_4 перебував на лікуванні в Приазовській ЦРЛ з діагнозом гострий ринофарингіт. 09.10.2018 року дитина знову захворіла і йому було призначено лікування. 10.12.2018 року мати з дитиною звернулися до лікаря та дитині було призначено лікування, 03.12.2018 року, 17.12.2018 року у зв`язку із хворобою отримали консультацію у лікарів. 14.01.2019 року поставлено діагноз ОРВІ та призначено лікування. 27.02.2019 року зверталися до лікаря з діагнозом - дентація зубів. 19.04.2019 року дитині поставлено діагноз ГРВІ.

Суд першої інстанції правильно вважав, що вище наведені медичні документи лише підтверджують обставини, що дитина, в період проживання з матір`ю та без спілкування з батьком, часто хворіла. Але, жоден документ не містить протипоказань щодо спілкування дитини з батьком та його членами сім`ї чи неможливість перевозити дитину в інший населений пункт в період хвороби та/або після одужання.

Судом першої інстанції було встановлено, що одним із приводів не надавати дозволу батьку спілкуватися із дитиною, зокрема й за місцем його проживання, відповідач вказувала на необхідність пройти обстеження батькові, бабі та діду для встановлення наявності (відсутності) в них інфекцій.

Позивачем було надана позивачу та суду першої інстанції у цій справі докази на підтвердження того, що всі члени його сім`ї пройшли необхідні обстеження, за результатами яких інфекції не виявлено, що підтверджується довідками та результатами аналізів №№ 24-25, 26-27, 28-29 від 12.04.2019. Але, й після цього обстеження позивач не отримав від матері дозволу на спілкування з дитиною за його місцем проживання, або в іншому місці за відсутності відповідача.

Відповідачем до суду надана «Довідка за результатами психодіагностичного консультування» практичного психолога ФОП ОСОБА_12 від 07.02.2019 року (т.с. 1 а.с. 79), в якій зазначено, що дитина ОСОБА_4 часто хворіє та на дату звернення має наслідки «як інфекційна хвороба стафілококу». Рекомендовано дитині на протязі 6 місяців не змінювати місце проживання, оскільки в подальшому це може призвести до погіршення стану здоров`я, та не переривати контакт з матір`ю більше ніж на 4-6 години.

Суд першої інстанції погодився з аргументами представника позивача про те, що наведена вище довідка є недопустимим доказом, так як згідно із наданими стороною позивача відомостями з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ФОП ОСОБА_12 (т.с. 1 а.с. 135-137) не є лікарем відповідного профілю, 21 березня 2018 року зареєстрована як ФОП з основним видом економічної діяльності « Виробництво дитячого харчування та дієтичних харчових продуктів » та іншими видами діяльності, в перелік яких не входить надання медичних рекомендацій, в тому числі психодіагностичне консультування, а 25 лютого 2019 року ФОП ОСОБА_12 припинила свою підприємницьку діяльність.

За висновками органів опіки та піклування - Приазовської районної державної адміністрації від 22.11.2018 № 10 (т.с. 1 а.с. 13) та Мелітопольської районної державної адміністрації від 16.09.2019 № 01-24/845 (т.с. 1 а.с. 194) вказаний ОСОБА_3 у позовних вимогах порядок спілкування батька з дитиною відповідає інтересам малолітнього ОСОБА_4 .

Згідно із витягом з протоколу від 23.04.2019 № 5 (т.с. 1 а.с. 101) комісія з питань захисту прав дітей Приазовської РДА ухвалила визначити час спілкування ОСОБА_3 з малолітнім сином ОСОБА_4 в присутності провідного спеціаліста з соціальної роботи Приазовської селищної ради Коваль С.А. з 14:00 години до 17:00 години щосереди та у присутності матері ОСОБА_4 на нейтральній території для налагодження зв`язку між батьком та сином. Спеціалісту доручено щомісяця надавати інформацію службі стосовно динаміки налагоджування взаємостосунків дитини з батьком. Висновок органу опіки та піклування № 10 зупинено до надання інформації провідним спеціалістом про повне налагодження взаємовідносин.

Згідно із інформацією Приазовської селищної ради № 950 від 13.05.2019 (т.с. 1 а.с. 89), 08 травня 2019 року відбулася зустріч ОСОБА_3 з малолітнім сином ОСОБА_4 . Спілкування велося в присутності матері дитини та бабусі ОСОБА_14 , яка вела безперервну відеозйомку, чим спричиняла постійний психологічний тиск на батька, який поводив себе спокійно, йшов на контакт із дитиною та відповідачем, намагався привернути увагу сина, грався з ним, подарував м`яч, дитячу книгу та фрукти.

Із інформацій Приазовської селищної ради № 1028 від 22.05.2019 (т.с. 1 а.с. 140), 1085 від 31.05.2019 (т.с. 1 а.с. 141), № 1193 від 18.06.2019 (т.с. 1 а.с. 142) судом першої інстанції було правильно встановлено таке. 22.05.2019 у визначений сторонами час відбулась зустріч між батьком і сином в присутності відповідача ОСОБА_4 , її матері та батьків позивача спочатку в дитячому відділенні Приазовської лікарні, де відбувалося щеплення дитини та в парку смт. Приазовського. 29 Травня 2019 року зустріч не відбулася, оскільки зі слів матері хлопчик хворів. 13 Червня 2019 року відбулася зустріч позивача із сином, під час якої дитина дуже зраділа батькові, посміхався, батько проявляв увагу та турботу сину, вони разом гралися з машинкою, каталися на гойдалках, гуляли по доріжкам, дитина не вередувала, посміхалася. Мати дитини періодично вела відео зйомку.

Згідно із інформацією № 1207 від 19.06.2019 (т.с. 1 а.с. 143) провідний спеціаліст, в присутності якої відбувалися зустрічі, повідомила про налагодження стосунків між батьком і сином та доцільність поновити дію рішення комісії з питань захисту прав дитини Приазовської РДА про можливість зустрічей батька із сином за місцем проживання батька.

Відповідно до витягу з протоколу комісії з питань захисту прав дітей Приазовської райдержадміністрації від 18.06.2019 № 7 (т.с. 1 а.с. 144), ухвалено поновити дію висновку Приазовської РДА від 22.11.2018, у зв`язку з позитивною динамікою у налагоджуванні зв`язку між батьком та сином.

В суді першої інстанції у судовому засіданні 07.11.2019 року (протокол т.с. 1 а.с. 224-225) судом за участю сторін та їх представників оглянуті відеозаписи зустрічей батька з дитиною в присутності матері, які розміщені на телефоні, наданому для огляду відповідачем (копії відеозаписів містяться в матеріалах справи на DVD-диску). Всього оглянуто 10 відео тривалістю від 15 секунд до 9 хвилин, 16.08.2019, 20.09.2019, 07.10.2019 і 19.10.2019, на яких зафіксовані частини зустрічей батька з дитиною в присутності матері.

Представник позивача у суді першої інстанції у цій справі зазначав, що ці докази (відеозаписи) отримані з порушенням порядку, встановленого законом - ст. 32 Конституції України та ст. 307 ЦК України, так як здійснювалися без дозволу позивача, що є втручанням в його особисте, сімейне життя, які згідно ст. 78 ЦПК України, суд не повинен приймати до уваги.

Суд першої інстанції правильно частково погодився із представником позивача, так як зазначені відео створені за обізнаності позивача, який бачив, що відповідач або її мати ведуть відеофіксацію його зустрічей із дитиною. Лише одне відео 19.10.2019 тривалістю в 9 хвилин здійснене без відома позивача.

Окрім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оглянуті відеозаписи жодним чином не підтверджують відсутність можливості батька спілкуватися із малолітнім дворічним сином в указаний ним спосіб та без матері дитини. Будь яких негативних явищ в поведінці батька по відношенню до дитини не зафіксовано.

Суд першої інстанції також правильно погодився з аргументами сторони позивача, що чим менше батько буде спілкуватися з дворічною дитиною, тим менше дитина буде знати батька та звикати до нього, а в присутності матері відволікатися на неї, так як з матір`ю дитина проводить весь час із серпня 2018 року.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України).

Вирішення питання щодо виховання дитини регулюються ст. 157 СК України, згідно якої той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (ч.2 ст. 159 СК України).

Згідно із ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства " виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом (ст.15 Закону України "Про охорону дитинства ").

Згідно із ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У ст. 9 Конвенції про права дитини зазначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що між сторонами у цій справі існує спір стосовно участі позивача у вихованні та зустрічах з малолітнім сином, однак жодним доказам не підтверджено, що батько жорстоко поводився із дитиною, не цікавився та не піклувався про неї. Тому, безпідставне розлучення з дитиною суперечить її законним правам та інтересам.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції правильно вважав, що слід в судовому порядку визначити порядок участі позивача у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Оскільки, вирішення справи таким чином забезпечує найкращі інтереси дитини, відповідає вимогам ч. 3 ст. 157 СК України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтям 3 та 9 Конвенції про права дитини.

Проте, суд першої інстанції, хоча й правильно послався та враховував положення ст. 141 ч. 1 СК України (рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини), разом із тим, не звернув належної уваги на те, що запропонований позивачем та підтриманий органом опіки та піклування у цій справі порядок участі позивача у вихованні дитини та спілкуванні з нею в частині «щотижня кожної п`ятниці з 16:00 години до 16:00 години неділі» за місцем проживання батька, без присутності матері фактично не забезпечує рівності прав матері із батьком на спілкування із дитиною у вихідні дні, оскільки практично всі вихідні дитини віддані батькові, хоча саме у вихідні мати також має більше можливості та бажання приділити більше уваги дитині, ніж у будні.

Тому, саме з дотриманням судом принципу рівності прав батька та матері щодо малолітньої дитини, то необхідно та доцільно визначити судом у цій справі порядок спілкування батька з дитиною «кожної першої та третьої п`ятниці кожного місяця з 16:00 години до 16:00 години неділі» за місцем проживання батька, без присутності матері, а тому рішення суду першої інстанції у цій справі підлягає зміні, в іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Оскільки, спілкування батька з сином на території матерії і у присутність матері не робить вказане спілкування повноцінним, шкодить останньому, враховуючи фактично наявність неприязних відносин між батьками дитини між собою.

На виконання вимог ст. 12 ч. 5 п. 2 ЦПК України апеляційний суд сприяв врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами.

Проте, сторони у цій справі та представники на запитання апеляційного суду у судовому засіданні повідомили, що вирішення питання сторонами мировим шляхом у цій справі є неможливим.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 в особі представника Ковальова Д.В. дублюють доводи заперечень відповідача проти позову позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в її позові, яку вона вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідача ОСОБА_4 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування заперечень відповідача в частині незмінної частини рішення суду першої інстанції у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Не можуть бути доказами, передбаченими ст. 367 ч. 3 ЦПК України, для перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі від 13 листопада 2019 року у цій справі, відповідь керівника дитячого центру «Мармелад» та практичного психолога ОСОБА_7 від 18 березня 2020 року (т.с. 2 а.с. 108) на адвокатський запит адвоката Ковальова Д.В. (представника відповідача) лише від 22 квітня 2020 року (т.с. 2 а.с. 107), тобто зроблені та отримані вже після ухвалення рішення судом першої інстанції у цій справі.

Крім того, зміст вказаної відповіді установи: «1. враховуючи вікові особливості ОСОБА_4 (вік 2 роки 4 місяці) та чуттєві відносини з мамою термін 2 доби щотижня та 10 діб без присутності мами, можуть зашкодити здоров`ю дитини, а саме: спричинити негативні зміни у формуванні нервової системи; 2. не бажана для хлопчика форма відвідування місць незвичних для нього, через не сформованість мовних засобів. Він не може звернутись з проханням чи відмовою в різних життєвих (важливих для дитини) ситуаціях; 3. відвідування оселі батька, бабусі та дідуся з ночівлею буде позитивним у віці 4,5 -5 років; постійне, результативне, позитивне спілкування батька з сином допоможе встановити довіру, звикнути до нього, як до рідної людини.»

- не враховує того факту, що позивач, як батько малолітньої дитини, вже мешкав із своїми батьками самостійно із дитиною понад півроку поряд, коли мати дитини лікувалась, мешкала окремо від дитини та коли дитині не було ще 1 (одного) року, і тоді мати дитини не хвилювалась за дитину, якій було менше 1 (одного) року, залишаючи її батькові, а на сьогодні, коли дитині вже понад 2 (два) роки, відповідач, як мати дитини, чинить перешкоди батькові у спілкуванні з сином на одинці (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні);

- та не забезпечує найкращих інтересів малолітньої дитини - хлопчика, якому спілкування із батьком потрібно не менше, ніж із матір`ю.

Встановлено, що позивач ОСОБА_3 у цій справі, як батько малолітнього сина, не звертався до суду у цій справі із позовом в інтересах своїх батьків та не просив визначити порядок спілкування останніх із цією дитиною.

Останні дійсно не позбавлені права вирішувати питання у подальшому окремо від цієї справи самостійно.

Проте, враховуючи, що він - позивач ОСОБА_3 мешкає в одній квартирі із своїми батьками, яка належить матері позивача, він надавав суду у цій справі докази того, що останні за станом свого здоров`я тощо не є перешкодою для спілкування батька із малолітнім сином у цій квартирі за відсутністю матері дитини.

За станом здоров`я не встановлено судом будь-яких захворювань у малолітньої дитини, які потребують окремих медичних знань та перешкоджають спілкуванню батька з сином за його місцем проживання чи в інших місцях без присутності його матері.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті в незмінній частині рішення.

Крім того, судом першої інстанції правильно з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України вирішено у цій справі питання про розподіл між сторонами судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 в особі представника Ковальова Д.В. лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника Ковальова Д.В. слід задовольнити частково, рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 13 листопада 2019 року у цій справі слід змінити в частині замість визначеного способу та порядку участі батька у вихованні сина щодо спілкування батька із сином: «щотижня кожної п`ятниці» з 16:00 години до 16:00 години неділі за місцем проживання батька, без присутності матері, встановити «кожної першої та третьої п`ятниці кожного місяця» з 16:00 години до 16:00 години неділі за місцем проживання батька, без присутності матері; в іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі задоволення апеляційної скарги відповідача лише частково при вищевикладених обставинах, остання не має права на компенсацію за рахунок позивача у цій справі будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Разом із тим, апеляційний суд вважає за доцільне роз`яснити учасникам цієї справи, що сторони у подальшому не позбавлені права окремо від цієї справи вирішувати питання про зміну порядку участі батька у вихованні сина, спілкуванні батька із сином в разі зміни обставин, які стали підставою для ухвалення судом судового рішення у цій справі.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374-376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника Ковальова Дмитра Валерійовича задовольнити частково.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 13 листопада 2019 року у цій справі змінити в частині замість визначеного способу та порядку участі батька у вихованні сина щодо спілкування батька із сином: «щотижня кожної п`ятниці» з 16:00 години до 16:00 години неділі за місцем проживання батька, без присутності матері, встановити «кожної першої та третьої п`ятниці кожного місяця» з 16:00 години до 16:00 години неділі за місцем проживання батька, без присутності матері.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 12.05.2020 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Подліянова Г.С.Маловічко С.В.