Справа № 278/2402/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2020 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Дубовік О. М., за участю секретаря судового засідання Безпалько В. В., розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Житомирської міської ради, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій зазначила, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, за час якого у них народилася спільна дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак наразі шлюб розірваний та сторони проживають окремо. Позивачка вказала, що сторони не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина.

У зв`язку з наведеним, позивачка просить суд визначити разом з нею місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги.

Відповідач та його представник у засіданні просили відмовити в задоволенні позову. Відповідач у процесі розгляду справи зазначав, що позов не визнає, але наголошував, що спору між сторонами немає.

Представник Житомирської міської ради подав заяву про проведення засідання за його відсутності (а.с. 56).

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового засідання, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Сторони з 04 квітня 2015 року по 19 листопада 2019 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 6-7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася спільна дитина - ОСОБА_3 (а.с. 15), яка наразі проживає з позивачкою (а.с. 9, 11, 16).

Позивачка працює у ЗАТ "Житомирські ласощі" на посаді цукерника 3 розряду (а.с. 13).

Зі слів відповідача, останній тимчасово не працює.

Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4).

Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Житомирської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 , що підтверджується відповідним висновком затвердженим рішенням Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 16 грудня 2020 року № 1512 (а.с. 57).

Відповідно до ч. 10 ст. 7 СК України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Звернення позивача з позовом вказує на бажання вирішити в судовому порядку витання місця проживання спільної з відповідачем доньки.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України).

За змістом статті 6 СК України малолітньою вважається дитини до досягнення нею чотирнадцяти років.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 161 СК України).

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на наведене, враховуючи, що сторони проживають окремо та не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати їхня дочка, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків та вік дитини, суд дійшов висновку, що позов має бути задоволений.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-83, 89, 141 ЦПК України, ст. 161 СК України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Житомирської міської ради.

Визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840,80 грн судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження в разі пропуску строку з поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 11 січня 2021 року.

Суддя О. М. Дубовік