КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 754/8715/17 Головуючий у суді першої інстанції: Галась І.А.
Номер провадження: 22-ц/824/1024/2020 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.,

суддів: Музичко С.Г., Сержанюка А.С.,

при секретарі - Перебитюку А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 05 листопада 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на дії головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Попик О.В, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2019 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до Деснянського районного суду міста Києва із скаргою на дії головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі Деснянський РВ ДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві) Попик О.В.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 31 травня 2019 року у справі № 754/8715/17 визначено графік зустрічей ОСОБА_1 - батька з дитиною - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та визначено графік зустрічей ОСОБА_3 , бабусі, та ОСОБА_2 - дідуся, з дитиною, - ОСОБА_4 .

На підставі зазначеного судового рішення, 12 липня 2019 року Деснянським районним судом міста Києва, видані виконавчі листи. Після чого, стягувачі звернулись до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві із заявами про примусове виконання рішення суду разом з оригіналами виконавчих листів.

Скаржники, 29 липня 2019 року отримали повідомлення головного державного виконавця Деснянського РВДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві Попик О.В. про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, із посиланням на п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , 30 липня 2019 року звернулись із скаргами на рішення державного виконавця Попик О.В. до начальника Деснянського РВДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві, на які, 02 серпня 2019 року отримали відповіді Деснянського РВДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві, за підписом начальника відділу Бучацького Ю.О., згідно яких, дії державного виконавця Попик О.В. визнано такими, що вчинені відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», без відображення при цьому будь-якого мотивування або нормативного обґрунтування.

Скаржники вважають, що вищезазначені повідомлення державного виконавця Попик О.В. про повернення виконавчого документу стягувачам без прийняття до виконання є незаконними та необґрунтованими, оскільки державний виконавець Попик О.В. дійшла необґрунтованого висновку про те, що виконавчі листи не містять заходів примусового виконання, а тому підлягають поверненню без прийняття до виконання, чим порушила вимоги Закону України «Про виконавче провадження».

Посилаючись на викладені обставини, скаржники просили суд визнати повідомлення Головного державного виконавця Деснянського РВДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві Попик О.В. про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання № 59618783/14, № 59617585/14 та № 59617969/14 від 23 липня 2019 року неправомірними.

Зобов`язати Головного державного виконавця Деснянського РВДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві Попик О.В. усунути порушення (поновити порушене право ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) - шляхом винесення постанов про відкриття виконавчих проваджень на підставі виконавчих листів Деснянського районного суду міста Києва у справі № 754/8715/17.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 05 листопада 2019 року вказану скаргу задоволено частково.

Визнано неправомірним повідомлення головного державного виконавця Деснянського РВДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві Попик О.В. про повернення виконавчого документа стягувану без прийняття до виконання № 59618783/14, № 59617585/14 та № 59617969/ 14 від 24 липня 2019 року.

Додатковою ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року в задоволені скарги в частині зобов`язання Головного державного виконавця Деснянського РВДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві Попик О.В. усунути порушення (поновити порушене право ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) - шляхом винесення постанов про відкриття виконавчих проваджень на підставі виконавчих листів Деснянського районного суду міста Києва у справі № 754/8715/17 відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 05 листопада 2019 року, в частині відмови в задоволені скарги щодо зобов`язання Головного державного виконавця Деснянського РВДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві Попик О.В. усунути порушення (поновити) порушене право шляхом винесення постанов про відкриття виконавчих проваджень на підставі виконавчих листів Деснянського районного суду міста Києва у справі № 754/8715/17, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оскаржили її в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянти просили скасувати ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 05 листопада 2019 року в частині відмови у задоволенні вимог про зобов`язання Головного державного виконавця Деснянського РВДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві Попик О.В. усунути порушення (поновити порушене право ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) - шляхом винесення постанов про відкриття виконавчих проваджень на підставі виконавчих листів Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/8715/17. В цій частині постановити нове судове рішення, яким вказану вимогу задовольнити.

У своїй апеляційній скарзі, апелянти посилались на те, що задовольняючи їхню скаргу частково, суд першої інстанції не захистив прав стягувачів на виконання судового рішення, не забезпечив відновлення справедливості, не зобов`язав орган державної виконавчої служби (державного виконавця) реально виконати рішення суду та не поновив їх порушені права чи свободи.

Таким чином, на думку апелянтів, Деснянським районним судом міста Києва допущено порушення норми процесуального права, зокрема, ч. 2 ст. 451 ЦПК України, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Правом подати відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 05 листопада 2019 року, учасники справи не скористалися.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Доводів в частині визнання неправомірними повідомлення головного державного виконавця Деснянського РВДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві Попик О.В. про повернення виконавчого документа стягувану без прийняття до виконання № 59618783/14, № 59617585/14 та № 59617969/ 14 від 24 липня 2019 року, апеляційна скарга не містить, тому відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України законність ухваленого у цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відмовляючи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у задоволенні їх вимог Деснянський районний суд міста Києва своє рішення обґрунтовував тим, що вказані дії належать виключно до компетенції державного виконавця, з огляду на те, що підстави для прийняття виконавчого документа до виконання або ж повернення виконавчого листа та відмови у відкритті виконавчого провадження підлягають самостійній перевірці державним виконавцем.

Приписами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, як диспозитивність.

Отже, з урахуванням наведених норм Закону України «Про виконавче провадження», повноваження державного виконавця щодо вжиття ним заходів щодо примусового виконання рішень і вчинення виконавчих дій, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», мають реалізовуватись ним неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі.

Вказані правові норми, з одного боку, покладають на державного виконавця обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а з іншого боку - наділяють державного виконавця певними дискреційними повноваженнями щодо самостійного визначення видів і обсягу виконавчих та інших процесуальних дій, а також строків їх вчинення.

Суд при здійсненні судового контролю за виконанням судових рішень, виконуючи завдання цивільного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим законом, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями, тобто, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Завдання цивільного судочинства при здійсненні судового контролю за виконанням судових рішень полягає не у забезпеченні ефективного державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Ради Європи №R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». Проте, на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що повноваження державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження, носять дискреційний характер.

У частинах 1, 2 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону. Забороняється втручання державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, політичних партій, громадських об`єднань, інших осіб у діяльність державного виконавця, приватного виконавця з примусового виконання рішень.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 Постанови від 26 грудня 2003 року №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» суд не вправі зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою ДВС.

Аналогічні роз`яснення надані Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.18 постанови № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», згідно якого, виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги, суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав. При цьому, суд не має права зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що висновок Деснянського районного суду міста Києва про те, суд не може втручатись в діяльність державного виконавця в частині вирішення питання про відкриття виконавчого провадження ґрунтується на вимогах закону.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів відхиляє так як вони ґрунтуються на власному розумінні апелянтами норми закону.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки Деснянського районного суду міста Києва та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

За таких обставин, при вирішенні вказаної справи, Деснянським районним судом міста Києва правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, тому колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 05 листопада 2019 року без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 05 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: С.Г. Музичко

А.С. Сержанюк