Справа № 201/7705/19
Провадження № 2/204/101/20
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Єфімової А.О.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Приватного підприємства «Декор» про визнання недійсним договору оренди житлового приміщення, звільнення приміщення та стягнення суми одержаної орендної плати, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2019 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ПП «Декор», про визнання недійсним договору оренди житлового приміщення, звільнення приміщення та стягнення суми одержаної орендної плати.

В обґрунтування позову, зазначала, що ОСОБА_3 та відповідачу-1 ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності кожному належить по 50/100 частин вбудовано-пробудованого приміщення магазину № АДРЕСА_1 . Приміщення магазину відповідно до часток співвласників в натурі не виділено. 03.01.2017 року ОСОБА_4 з ПП «Декор» було укладено договір оренди нежитлового приміщенн,я що знаходиться у АДРЕСА_2 , загальною площею 50 кв.м., на строк з 03.01.2017 року по 31.12.2019 року. Позивач зазначає, що вказаний договір було укладено без участі позивача та без урахування її законних інтересів як співвласника будівлі, у зв`язку з чим, підлягає визнанню недійсним. Окрім того, позивач прохав стягнути з відповідача-1 1/2 частину отриманих коштів за договором оренди, відповідно до вимог ст. 359 ЦК України. Також, внаслідок незаконного користування відповідачем-2 майном, співвласником якого є позивач, ОСОБА_3 прохала суд зобов`язати відповідача-2 звільнити приміщення. У зв`язку з зазначеним, позивач змушена звернутися до суду з метою захисту своїх.

Відповідач ОСОБА_4 , надав суду відзив на позовну заяву, у яких не погодився з позовними вимогами, посилаючись на їх недоведеність та безпідставність, прохав відмовити в задоволенні позову. Зазначав, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 01.02.2015 року було укладено договір про порядок використання майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, умовами якого було передбачене безоплатне використання зазначеного приміщення до 31.12.2017 року. Отже спірний договір було укладено в період дії зазначеного договору. Окрім того зазначив, що за укладеним договором оренди ним не було отримано доходів, не зважаючи на що, ОСОБА_4 сплачував позивачці грошові кошти за користування приміщенням на підставі усних домовленостей. Також звертав увагу суду на ті обставини, що у зазначеному приміщенні позивачка також проводила підприємницьку діяльність.

Представником позивача - адвокатом Лисинською О.І. було надано відповідь на відзив, у якому вона спростовувала викладені доводи та зазначила, що згаданий відповідачем договір від 01.02.2015 року припинив свою дію, оскільки стосувався саме порядку користування спільним сумісним майном, в той час, як з 12.02.2019 року позивачі володіють майном на праві спільної часткової власності, окрім того, договором було передбачено правовий режим користування майном, а саме використання для підприємницької діяльності саме ОСОБА_4 , а не іншими особами, а посилання на не сплату відповідачем-2 орендної плати та відсутності отриманих коштів для поділу не спростовують обов`язку відповідача-2 їх сплатити на виконання умов договору.

Представник відповідача-1 ОСОБА_4 надав суду додаткові заперечення та пояснення, в яких знову не погодився з позов, зазначив, що дія спірного договору оренди спливла 31.12.2019 року, після чого приміщення було звільнено відповідачем-2, що свідчить про відсутність предмету спору, окрім того, вимоги про визнання його недійсним виключають можливість задоволення іншої вимоги позову про стягнення коштів, оскільки є взаємовиключними. У випадку задоволення вимоги про визнання недійсним договору, його сторони мають повернути одна одній все одержане за договором за загальним правилом, встановленим ст. 216 ЦК України, в тому числі кошти. Також звертав увагу суду на ті обставини, що між позивачем та відповідачем-1 15.11.2015 року було укладено договір про порядок використання майна, зокрема згаданого приміщення за адресою по АДРЕСА_2 . Умовами зазначеного договору сторони погодили, що ОСОБА_4 самостійно веде підприємницьку діяльність у вказаному приміщенні, без участі ОСОБА_3 , за що сплачує останній грошові кошти в сумі 5000 доларів США, після отримання яких, ОСОБА_3 надає відповідні розписки. В період дії зазначеного договору відповідач-1 неодноразово сплачував позивачці грошві кошти, оскільки позивачка порушила умови договору в 2019 році, відповідач-1 звернувся з відповідним позовом до суду, який наразі є предметом розгляду в іншому суді.

Представник позивача ОСОБА_1 надав суду заперечення, в яких зазначив, що згадана відповідачем-1 угода від 15.11.2015 року ОСОБА_3 не підписувалась та не укладалась, про її існування позивач не знала. Також звертав увагу суду на ознаки підробки вказаної угоди, на підтвердження чого надав висновок експерта.

Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з наступним.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 368 ЦК України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України).

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_3 та відповідачу-1 ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності, кожному належить по 50/100 частин вбудовано-пробудованого приміщення магазину № АДРЕСА_1 , загальною площею 996,8 м2, яке належать сторонам на підставі Договору про поділ нерухомого майна подружжя від 12.02.2015 року, та договорів купівлі-продажу від 11.11.2015 року і 13.11.2015 року. Вказане нежитлове приміщення відповідно до часток співвласників в натурі не виділено (а.с. 10-11).

За змістом ст. 358 ЦК України, учасники права спільної часткової власності, як і індивідуальні власники, наділяються правами володіння, користування та розпорядження майном. Але, оскільки право кожного співвласника не обмежується якоюсь чітко визначеною частиною, а поширюється на усе спільне майно, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Здійснення права на засадах спільної згоди учасників має розглядатися як загальне правило, винятки з якого можуть встановлюватись законом.

Отже, якщо інше не встановлено законом, учасники спільної часткової власності здійснюють свої права на засадах загальної згоди. Тому жоден з учасників самостійно не має права укладати правочини щодо спільного майна без згоди інших.

Інститутом, що дозволяє кожному співвласникові розширити обсяг повноважень щодо своєї частки, залишаючись при цьому співвласником, є домовленість про порядок володіння та користування майном.

Така домовленість оформляється договором. З огляду на відсутність спеціальних норм при вирішенні питання про належну форму договору про визначення порядку володіння та користування спільним майном слід керуватися загальними положеннями про форму правочину (ст. ст. 205 - 210 ЦК) та форму договору (ст. 639 ЦК).

Договір про визначення порядку володіння та користування спільним майном може стосуватися як усього спільного майна, так і його частини, а його сторонами можуть бути двоє, кілька або усі співвласники. Якщо договір укладається не між усіма співвласниками, обов`язковою умовою його нотаріального посвідчення є надання письмової згоди співвласниками, які не беруть у договорі участь, про встановлення порядку володіння та користування майном або конкретними його частинами.

Відповідно, співвласник позбавлений права вимоги матеріальної компенсації, якщо договір не було укладено або якщо володіння або користування спільним майном у натурі є неможливим з об`єктивних причин (неподільність речі, велика кількість співвласників).

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що Позивачем та Відповідачем 01.02.2015 року було укладено договір про порядок використання майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. Умовами вказаного договору сторони передбачили безоплатне використання відповідачем-1 приміщення площею 328,94 м2 за адресою АДРЕСА_2 для здійснення підприємницької діяльності до 31.12.2017 року.

Також, між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений письмовий Договір про порядок використання майна від 15.11.2015 року, предметом якого було регулювання сторонами відносин щодо використання майна. Відповідно до пункту 1.1. Договору, позивач та відповідач 1 дійшли згоди, що об`єкт нерухомості - приміщення, загальною площею 996,8 кв.м., яке знаходиться за адресом: АДРЕСА_2 та об`єкт нерухомості - приміщення, загальною площею 663,8 кв.м., яке знаходиться за адресом: АДРЕСА_4 , які належать сторонам на підставі Договору про поділ нерухомого майна подружжя від 12.02.2015 року, та договорів купівлі-продажу від 11.11.2015 року і 13.11.2015 року, використовуються позивачем для здійснення його підприємницької діяльності та веденню бізнесу. Пунктом 1.3. Договору сторони дійшли згоди про те, що відповідач 1 веде підприємницьку діяльність по об`єктам, вказаних в пунктах 1.1. та 1.2. Договору самостійно, без участі позивача, у зв`язку з чім позивач щомісячно отримує суму, яка еквівалентна 5 000 доларів США від відповідача 1 в якості винагороди, про що сторони укладають розписки про отримання грошових коштів.

Пунктом 2.1.1. встановлено, що позивач зобов`язується: не перешкоджати будь-якими способами відповідачу 1 здійснювати своє право на використання приміщень в підприємницькій діяльності та ведення бізнесу.

Зазначені договори суд приймає у якості належних та допустимих доказів досягнення домовленості між співвласниками щодо використання майна за адресою: АДРЕСА_2 . Вказані договори, відповідно до презумпції правомірності правочину, встановленої ст. 204 ЦК України, відповідають загальним вимогам до їх форми, встановлених Законом, в судовому порядку не оскаржувалися та визнані судом недійсними не були.

Надані сторонами висновки експертів щодо вказаних угод, судом до уваги не беруться, оскільки вирішуваними питаннями ніяк не спростовується їх дійсність, більше того, позовних вимог, щодо визнання їх недійсними, в тому числі зустрічних, в рамках зазначеної справи сторонами заявлено не було, а тому зазначене питання перебуває за межами предмету спору по справі.

Окрім того, відповідачем-1 суду надані розписки ОСОБА_3 , за якими, в період дії цього договору позивач отримувала від відповідача 1 обумовлену згідно з пунктом 1.3. Договору суму винагороди, а саме: розписка станом на 31.08.2017 року за графіком на загальну суму 45 000 доларів США; розписка від 23.01.2019 року за жовтень-грудень 2018 року в розмірі 20 000 доларів США; розписка від 01.02.2019 року за січень 2019 року в розмірі 5 000 доларів США; розписка від 04.03.2019 року за лютий 2019 року в розмірі 5 000 доларів США; розписка відповідача від 01.04.2019 року за березень 2019 року в розмірі 5 000 доларів США; розписка відповідача від 07.05.2019 року за квітень 2019 року в розмірі 5 000 доларів США. Загальна сума, яка передана по розпискам позивачу складає 85 000 доларів США.

Судом було витребувано для огляду у сторони відповідача оригінали даних розписок, але оригінали розписок надані не були. Як пояснив представник відповідача у судовому засіданні, оригінали розписок знаходяться на експертизі, яка проводиться в межах іншої справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників

Незважаючи на відсутність оригіналів розписок, у судовому засіданні представником позивачки не заперечувалося факту складання розписок ОСОБА_3 , факту існування домовленостей щодо використання спільного майна та отримання коштів від ОСОБА_4 , на виконання договору про порядок використання майна від 01.02.2015 року та по іншим домовленостям сторін. Що стутсується договору про порядок використання майна від 15.11.2015 року, то представник позивачки зазначає, що позивачка взагалі його не підписувала та ніяких коштів не отримувала, а тому він є нікчемний. Однак, дані посилання представника позивачки спростовуються наданими до матеріалів справи розписками ОСОБА_3 за січень, лютий, березень, квітень та травень 2019 року, з тексту яких вбачається, що ОСОБА_3 отримувала кошти за сумісне використання торгівельних площів за адресою АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4 . Докази отримання позивачем грошових коштів по даним розпискам навпаки підтверджує існування між сторонами домовленості про порядок використання спільного майна та дійсность договору про порядок використання майна від 15.11.2015 року.

03.01.2017 року ОСОБА_4 з ПП «Декор» було укладено договір оренди нежитлового приміщення що знаходиться у АДРЕСА_2 , загальною площею 50 кв.м., на строк з 03.01.2017 року по 31.12.2019 року.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Правом оспорювати правочин в судовому порядку Закон наділяє «заінтересованих осіб», які не є сторонами, але які вважають що їх права порушенні і підлягають захисту.

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), в першу чергу спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. (Правова позиція Верховного суду України у справі № 6-605цс16 від 25.05.2016 року, постанова Великої палати Верховний Суду від 18.04.2018 року № 439/212/14-ц|14-75цс18, постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі № 750/2728/16-ц, від 04 липня 2018 року по справі № 462/4611/13-ц).

Такий висновок суду повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 9 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Тобто судова практика зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України тлумачить таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Отже, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 в його обґрунтування зазначила, що спірним договором оренди були порушені її права, зокрема: 1) не було отримано її згоди на укладення правочину щодо права користування майном, співвласником якого вона є, 2) порушено її право на отримання частини коштів від орендної плати за користування вказаним майном, 3) створено перешкоди у користуванні та розпорядженні належною їй часткою нерухомого майна.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вищевказані вимоги правових норм, а також ст.15 ЦК України передбачають, що судовому захисту підлягає лише порушене право позивача.

Однак позивач та його представник, в ході судового розгляду не довели, що у ОСОБА_3 , наявне порушене право, яке підлягало б захисту шляхом, зокрема, визнання недійсним договору оренди приміщення від 03.01.2017 року, укладеного між ОСОБА_4 з ПП «Декор».

З урахуванням наявності договорів від 01.02.2015 та 15.11.2015 року, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як співвласниками, якими сторони врегулювали порядок використання відповідачем-1 майна за адресою: АДРЕСА_2 та умови яких, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , фактично виконувалися, суд приходить до висновку, що предмет спору в частині порушення прав позивачки на спільне розпоряджання та користування майном, як співвласниці відсутній, оскільки судом встановлено та позивачем не спростовано факт досягнення співвласниками завчасної домовленості щодо користування спільним майном до укладення відповідачем-1 та відповідачем-2 спірного договору оренди.

Внаслідок зазначеного, співвласниками також було врегульовано питання розподілу доходів від використання спільного майна, передбачене ст. 359 ЦК України, у зв`язку з чим, правові підстави для стягнення з відповідача-1 1/2 частини коштів, отриманих від надання майна в оренду - також відсутні. Більше того, позивачем, за домовленістю отримувалися грошові кошти за користування відповідачем-1 згаданого приміщення у кратно-більшому розмірі, ніж було отримано відповідачем-1 за умовами спірного договору оренди.

Також, у своєму позові ОСОБА_3 посилається на те, що користування приміщенням та розміщення в ньому ПП «Декор» порушує її право користування та розпорядження своїм майном, яке підлягає захисту шляхом задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача-2 звільнити приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

Однак позивач помилково ототожнює право на пред`явлення позову та право на задоволення позову, які носять самостійний характер.

За своїм змістом право на пред`явлення позову означає право на процес незалежно від його результату, право на діяльність суду щодо розгляду та вирішення вимоги про захист порушеного або оскаржуваного права або законного інтересу, тобто право на одержання рішення незалежно від його змісту і характеру. Таким чином, право на пред`явлення позову є процесуальною категорією, оскільки наявність цього права в зацікавленої особи зовсім не залежить від наявності в неї того суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу, які підлягають захисту.

Наявність у особи права на пред`явлення позову не завжди означає наявність у неї права на задоволення позову, оскільки суд може встановити, що вимоги не засновані на законі, і відмовити в їх задоволенні.

Судом береться до уваги той факт, що на час судового розгляду та постановлення рішення по справі, оскаржуваний договір оренди від 03.01.2017 року припинив свою дію 31.12.2019 року, відомостей щодо продовження його дії чи укладення нового договору - матеріали справи не містять. Більше того, позивачем жодними доказами не було доведено факт існування перешкод у користуванні її часткою майна, створюваних позивачами чи продовження користування приміщенням відповідачем-2 після спливу строку дії договору.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Зазначене вище вказує на безпідставність позовних вимог та необхідність залишення такого позову без задоволення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, позивачка звільнена від сплати судового збору, а тому судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 16, 203, 204, 215, 216, 356, 358, 368, 369 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 13, 76-82, 89, 133, 137, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_4 (адреса реєстрації: АДРЕСА_6 ), Приватного підприємства «Декор» (адреса місцезнаходження: м. Дніпро, ж/м Сокіл, буд. 1, корп. 11, кв. 86) про визнання недійсним договору оренди житлового приміщення, звільнення приміщення та стягнення суми одержаної орендної плати - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Дубіжанська