КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача Гуля В.В.,

суддів Суханової Є.М., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Линок В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 02 липня 2020 року у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією см`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя ,-

встановив:

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову вказує, що з 17 червня 2017 року знайома з відповідачем з 28 серпня 2017 року спільно проживають однією сім`єю у квартирі відповідача. 22 березня 2019 року відповідач запропонував їй одружитись. Вказує, що скористались послугами сервісу « Готово » та 17 листопада 2019 року зареєстрували шлюб.

Після спільного рішення одружитись було прийнято рішення придбати квартиру за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 108,7 кв.м., при оформленні якої вона надавала нотаріальну письмову згоду на оформлення майна. Окрім того вказує, що на ремонт квартири витрачено 3000000 грн спільних коштів. Також було придбано 23 січня 2020 року автомобіль AUDI A8 2014 року.

Враховуючи викладене просила встановити факт проживання її з відповідачем з 28 серпня 2017 року по 16 листопада 2019 року та поділити спільно набуте майно.

Крім того, позивач також звернувся із заявою про забезпечення позову, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на: квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 108,7 кв.м, житловою площею 45,7 кв.м, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ); грошові кошти в межах суми 556192,00 грн., що знаходяться на рахунках ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у банківських установах, які будуть виявлені під час виконання ухвали.

Заяву про забезпечення позову обґрунтовувала тим, що дізналась, що відповідач всупереч вимогам ст. 65 СК України без її згоди 20 червня 2020 року продав автомобіль AUDI A 8 2014 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02 липня 2020 року заяву задоволено. Накладено арешт на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 108,7 кв.м, житловою площею 45,7 кв.м, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та на грошові кошти в межах суми 556192,00 грн., що знаходяться на рахунках ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у банківських установах.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційних вимог, вказує, що заявником під час звернення до суду з заявою про забезпечення позову не було додано жодних доказів, щодо намірів продати майно або чинити перешкоди у виконанні рішення.

Позивачем не доведено суму, що ОСОБА_1 отримав від продажу автомобілю.

Спірна квартира є особистою власністю відповідача і не підлягає поділу, а на відчуження автомобіля позивач надала свою згоду.

У зв`язку із вжитими заходами забезпечення відповідач позбавлений права розпоряджатися своїм власним майном. Через накладення арешту на банківські рахунки відповідач позбавлений можливості виконувати свій обов`язок на утримання своїх дітей та сплати аліментів. Виконувати кредитні зобов`язання тому забезпечення позову порушує права і законні інтереси інших осіб.

Сама заява про забезпечення позову не відповідає вимогам ЦПК, які до неї ставляться, оскільки не зазначено пропозиції щодо зустрічного забезпечення.

Вказує, що заходи забезпечення позову є неспівмірними.

Обраний судом спосіб забезпечення є найбільш обтяжливим та порушує збалансованість сторін. Ухвала неналежно вмотивована.

Звертає також увагу на той факт, що набуття спільного майна за час спільного проживання без реєстрації шлюбу є предметом доказування у даній справі, оскільки про його встановлення просить позивач. А тому допущене судом формулювання про ствердження такого факту до розгляду справи по суті є грубим порушенням принципу неупередженості і порушує право відповідача на справедливий судовий розгляд відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав і оспорюваних свобод людини.

Також вказує, що підлягає доведенню факт придбання спірного майна в період шлюбу за спільні кошти, оскільки до набрання рішенням законної сили таке твердження є лише аргументом позивача, який підлягає доведенню та встановленню або спростуванню судом.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що предметом спору є, зокрема, поділ майна набутого сторонами за час спільного проживання без реєстрації шлюбу. За час шлюбу сторони придбали за спільні кошти квартиру в ЖК «Tetris Hall» за адресою АДРЕСА_1 , та автомобіль AUDI А8 2014 випуску VIN-код: НОМЕР_2 д.н.з. НОМЕР_3 .

Позивачем в заяві про забезпечення позову зазначено, що відповідач всупереч ст. 65 СК України без її згоди 20.06.2020 продав автомобіль AUDI А8 2014 р. випуску VIN-код: НОМЕР_2 д.н.з. НОМЕР_3 , що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 24.06.2020 та відповіддю РСЦ ГСЦ МВС в Київській області від 26.06.2020 №31/10-16. Позивач вказує, що середня вартість подібного автомобіля станом на дату звернення до суду - 1112384,00 грн., а тому вважає, що на її користь підлягає стягненню з відповідача в порядку поділу спільного майна подружжя половина коштів за продаж автомобіля, які він отримав у сумі 556192,00 грн.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд виходив з того, що неприйняття заходів забезпечення позову, може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, тому заява є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з неаступного.

Згідно правил ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Згідно із ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на ту особу, яка заявляє відповідне клопотання. Отже, за загальним правилом, заявник зобов`язаний довести наявність підстав для забезпечення позову, надавши відповідні докази.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 4 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого.

Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його.

Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9"Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Саме по собі накладення арешту на об`єкт нерухомого майна без наміру власника його відчужити та заборона їх відчуження жодним чином не впливає на правовий статус цих прав і на права і законні його інтереси.

В позовній заяві ставиться питання про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на Ѕ квартири придбаної під час шлюбних відносин, стягнення половини вартості відчуженого спільного автомобілю.

Відповідач позов не визнає.

Отже, по справі встановлено, що між сторонами дійсно виник спір.

При цьому судом першої інстанції з`ясовано обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вбачається, що автомобіль, як пояснює позивач був відчужений без її згоди та саме відчуження автомобіля не заперечується відповідачем.

Квартира, про поділ якої заявлено зареєстрована на відповідача, який відповідно до закону може в будь-який момент розпорядитися майном на власний розсуд.

Таким чином існує цілком обґрунтоване припущення тобто імовірність утруднення або не виконання ймовірного рішення у разі відчуження майна, передачі його в іпотеку тощо.

Цивільно-процесуальний закон містить невичерпний перелік заходів забезпечення позову і припис про те, що суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову.

З огляду на зазначені законодавчі приписи і з`ясувавши на підставі аналізу обставин справи та оцінки наявних у ній доказів, що невжиття заходів, про які просив позивач, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про існування підстав для вжиття відповідних заходів.

При цьому обов`язкового з`ясування при вжитті заходів забезпечення позову вартості майна, на яке судом накладається (в порядку вжиття таких заходів) арешт, процесуальним законом не передбачено.

Судом вжито заходів щодо предмета судового розгляду, що виключає питання їх неспівмірності. Порушення дисбалансу сторін не встановлено.

Що ж до зустрічного забезпечення, то законом так само не встановлено обов`язку суду вимагати від особи, яка звертається із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову: відповідна вимога лише може висуватися судом з урахуванням обставин справи, але не визначається як неодмінна умова забезпечення позову і не є підставою для скасування ухвали суду.

Питання, пов`язані з безпідставністю (на думку скаржника) позову можливо вирішити лише за результатами розгляду справи по суті, а не в порядку вжиття заходів забезпечення позову.

Таким чином доводи апеляційної скарги визначених процесуальним законом підстав для скасування оскаржуваної ухвали не містять.

Інші доводи стосуються питання виконання судового рішення, а не питання забезпечення позову.

Інші аргументи апеляційноїскарги на законність та обґрунтованість рішення судупершої інстанціїне впливають, його висновків не спростовують.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну ОСОБА_1 залишити без задоволення

Ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 02 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Суддя - доповідач:

Судді