Справа №265/6244/19
Провадження №2-о/265/19/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2020 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Гноєвого С. С.,

за участю секретаря судового засідання - Федорової А.С., Лапоног Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України,

зацікавлена особа: Головне управління Державної міграційної служби України у Донецькій області, -

В С Т А Н О В И В:

09 вересня 2019 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, посилаючись на те, що він, ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Маріуполі Донецької області. З моменту народження він постійно та безвиїзно проживав на території України та був зареєстрований разом з батьками в будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується записами у домовій книзі. Приблизно з 1990 по 1993 рік він нетривалий час відвідував дитячий садок № 4, який розташовано поряд з будинком. Надати підтверджуючі документи він не має можливості, оскільки даний дитячий садочок було закрито у 2000 році. Мама тяжко хворіла, і він був вимушений доглядати за нею. ІНФОРМАЦІЯ_2 його мати померла. Тільки після її смерті він зміг піти до школи та закінчити вісім класів, що підтверджується довідкою № 54 від 15 травня 2018 року, виданою КЗ «Маріупольська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 17 Маріупольської міської ради». У віці 15 років вироком Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 04 листопада 2004 року його було засуджено за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 121 КК України до 7 років позбавлення волі. Таким чином, до засудження отримати паспорт громадянина України він не встиг. 02 лютого 2009 року його було звільнено умовно-достроково. 15 лютого 2011 року вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області його знову було засуджено за ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 186 КК України до 8 років 6 місяців позбавлення волі. 28 квітня 2018 року він був звільнений з місць позбавлення волі, що підтверджується довідкою про звільнення. 08 лютого 2019 року він звернувся до Лівобережного районного відділу у місті Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області із заявою про встановлення особи у зв`язку з несвоєчасним отриманням паспорта громадянина України після досягнення 18 років. Проте, у результаті перевірки його особу було встановлено, але не встановлено належність до громадянства України, у зв`язку з чим він вимушений звертатись до суду з даною заявою.

Просив встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України», а саме 13 листопада 1991 року.

Ухвалою суду від 13 вересня 2019 року було відкрито провадження у справі.

За письмовими поясненнями на подану заяву, які надійшли на адресу суду 01 листопада 2019 року представник Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, не погоджуючись із вимогами ОСОБА_1 вказував, що надана в якості письмових доказів копія домової книги може підтвердити факт проживання фізичної особи за певною адресою та у певний період виключно у поєднанні її з відомостями, які є у розпорядженні органів реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб. Інших письмових доказів, які б підтверджували факт постійного проживання ОСОБА_1 станом на 24.08.1991 року не було надано. Таким чином вважав, що надані докази не підтверджують факт постійного проживання ОСОБА_2 станом на 24.08.1991 року, через що просив суд у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 підтримав доводи, викладені у заяві, та пояснив, що з моменту народження він постійно проживав на території України, проте своєчасно не отримав паспорт громадянина України, оскільки двічі був засуджений до покарання у вигляді позбавлення волі у 15 років та 20 років, та відбував покарання у місцях позбавлення волі. Останній раз він був звільнений з місць позбавлення волі у 2018 році, після чого почав займатися оформленням паспорту. Просив суд задовольнити подану ним заяву.

Представник зацікавленої особи, який діє на підставі довіреності, ОСОБА_3 , підтримав подані письмові пояснення та залишив ухвалення рішення по справі на розсуд суду.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши надані письмові докази, вважає, що подана ОСОБА_1 заява підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Маріуполі Донецької області, батьками якого є: «батько» ОСОБА_4 та «мати» ОСОБА_5 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , повторно виданого 21 грудня 2011 року, Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Жовтневим відділом РАГС міста Маріуполя.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого Відділом РАЦС Жовтневого районного управління юстиції міста Маріуполя Донецької області.

Згідно з довідкою за № 54 від 15 травня 2018 року, виданою КЗ «Маріупольська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 7 Маріупольської міської ради Донецької області», ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дійсно навчався в КЗ «Маріупольська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 7 Маріупольської міської ради Донецької області» Маріупольської міської ради Донецької області з 01.09.1997 року по 15.06.2004 року, та закінчив 8 класів.

Як вбачається з копії домової книги для прописки громадян, що проживають за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 з моменту народження та до 19 вересня 1990 року був зареєстрований за даною адресою разом з батьками: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , та сестрами: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Відповідно до довідки про звільнення № 53081, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , засуджений вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 лютого 2011 року за ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 186 КК України до 8 років 6 місяців позбавлення волі, був звільнений з Волноваської ВК 28 квітня 2018 року у зв`язку з відбуттям строку покарання. Раніше був засуджений вироком Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 04 листопада 2004 року його було засуджено за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 121 КК України до 7 років позбавлення волі, був звільнений умовно-достроково 02 лютого 2009 року.

З довідки Лівобережного РВ у м. Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області від 11 червня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 звертався із заявою про документування паспортом громадянина України. У результаті перевірки заяви, його особу було встановлено, проте не встановлено належність до громадянства України.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 пояснили, що вони є рідними сестрами заявника ОСОБА_1 , прізвища змінено у зв`язку з укладенням шлюбу. Зокрема, зазначали, що їх брат ОСОБА_10 народився у 1987 році та з моменту народження постійно проживає на території України. До 1997 року вони всі разом з батьками проживали за адресою: АДРЕСА_2 . Потом відбувся зсув ґрунту, даний будинок став непридатний для проживання, у зв`язку з чим вони всією родиною переїхали до орендованої квартири по АДРЕСА_3 . Після смерті матері, вони продовжували проживати разом з батьком, в тому числі і брат. ОСОБА_10 ні разу не виїжджав за межі території України, проте своєчасно не отримав паспорт, оскільки на той момент відбував покарання у місцях позбавлення волі.

Родинний зв`язок між ОСОБА_1 та його сестрами, що були допитані у судовому засіданні у якості свідків підтверджується долученими до матеріалів справи копіями свідоцтв про їх народження, та свідоцтв про укладення шлюбу на підтвердження зміни прізвищ.

Відповідно до ст. 293 ч.1 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно ст. 293 ч.2 п.5 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що у порядку ч. 2ст. 256 ЦПК(ст. 315 ЦПК згідно змін від 15.12.2017р.) суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК(ст. 315 ЦПК згідно змін від 15.12.2017р.) та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, та 13.11.1991 року, який має юридичне значення.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року.

Відповідно до п. 3 ч. 2ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України визначений Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215.

Пунктом 7 вказаного Порядку визначено, що громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР (далі Порядок) відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України.

У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

Крім того, пунктом 44 вищевказаного Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 ІНФОРМАЦІЯ_5 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Враховуючи наведене, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що у судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що заявник ОСОБА_1 постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року, а тому є всі підстави для встановлення зазначеного факту у судовому порядку.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 259, 263 - 265, 268, 273, 293-294, 315 ЦПК України, ст. ст. 1, 3, 9 Закону України «Про громадянство України», -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, зацікавлена особа: Головне управління Державної міграційної служби України у Донецькій області - задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця міста Маріуполя Донецької області на території України станом на 24 серпня 1991 року, та на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України», а саме 13 листопада 1991 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду складено 10 лютого 2020 року.

Суддя: С.С.Гноєвой