Справа № 761/4416/20
Провадження № 2/761/4374/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Гриб Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «БМ-2018», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

10 лютого 2020 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: визнати договір №19/11/2019/6 від 19.11.2019 року про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за Кредитним договором №21/58/260808 від 26.08.2008 року та Договорами забезпечення недійсним.

Вимоги обґрунтовані тим, що позивач за кредитним договором №21/58/260808 від 26.08.2008 року отримала грошові кошти в сумі 35 000,00 доларів США зі сплатою 15% річних, строком повернення до 25.08.2033 року для придбання нерухомості. Для забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором було укладено договір іпотеки.

Як зазначає позивач, спірний договір укладений з порушенням п.3 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Позивач зазначає, що спірний договір порушує її права так як предметом Договору відступлення права вимоги є відступлення права вимоги за Кредитним договором №21/58/260808 від 26.08.2008 та Договорами забезпечення.

Крім того позивач зауважує, що в договорі завищено суму заборгованості, ніж та що стягнута рішенням суду.

Сторони в судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи.

Позивач звернулась до суду із заявою про слухання справи в її відсутність, просила позовні вимоги задовольнити.

Відповідачі уповноваженого представника в судове засідання не направили, відзив на позовні вимоги до суду не надійшов.

А тому на підставі положень статті 223 ЦПК України суд ухвалив про подальше слухання справи у відсутність сторін, які не з`явились в судове засідання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, за наступних підстав.

Згідно з положеннями статті 4 ЦПК України та ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України).

Крім того, згідно з положеннями ч.3 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

В той же час, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (в редакції на час укладення договору) в підпункті 3 частини 1 статті 1 визначав, що протягом дії цього Закону кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

В пункті 1 зазначеної статті визначено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

Як встановлено судом, на підставі кредитного договору №21/58/260808 від 26.08.2008 року, укладеного між ВАТ «БМ Банк» та ОСОБА_1 (далі - Позичальник), Позичальнику було надано кредит в сумі 35 000,00 доларів США зі сплатою 15% річних терміном користування до 25.08.2033 року для придбання нерухомості на вторинному ринку.

На забезпечення виконання умов Кредитного договору, 26.08.2008 року між ВАТ «БМ Банк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки та в цей же день був укладений Договір іпотеки за умовами якого в іпотеку було передано недобудований будинок.

19.11.2016 року між ТОВ «Фінансова компанія «Флексіс» (далі - Новий кредитор) та Акціонерним товариством «БМ-2018» (далі - Первісний Кредитор), яке є правонаступником прав та обов`язків ПАТ «БМ Банк», Відкритого акціонерного товариства «БМ Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «БМ Банк» в особі ліквідатора Новикова Є.М. був укладений Договір №19/11/2019/6 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за Кредитним договором №21/58/260808 від 26.08.2008 та Договорами забезпечення.

За умовам зазначеного Договору, Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору своє право вимоги, а Новий кредитор набуває Право вимоги (згідно з п.1.1.6 Договору - право грошової вимоги Первісного кредитора до Боржника за Кредитним договором по сплаті заборгованості за Кредитним договором, строк платежу за яким настав, а також права вимоги за Договорами забезпечення та всі визначені в судових рішеннях до стягнення з Боржника, Поручителя та Майнового поручителя на користь Первісного кредитора суми, в тому числі судовий збір, суми, що сплачені на авансування виконавчих дій, суми всіх похідних вимог забезпечення виконання зобов`язань - штрафи, пені, неустойки, а також вимоги трьох відсотків річних, які передбачені ст.625 ЦК України) та сплачує Первісному кредитору за відступлення права вимоги ціну договору у порядку та строки, встановлені цим Договором.

Як зазначено в Договорі, розмір заборгованості Боржника, право вимоги якої відступається за цим Договором, становить 40 249,96 доларів США.

Отже, як вбачається з умов Договору, до відповідача перейшло згідно із зазначеним договором, право вимоги в частині стягнення сум, а не право вимоги за Договором іпотеки.

Крім того, варто зауважити, що договір укладений в простій письмовій формі, проте договір переуступки прав вимоги за Договором іпотеки згідно з положеннями ч.3 ст.24 Закону України «Про іпотеку» має бути нотаріально посвідченим.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначала, що в спірному договорі завищено суму заборгованості за кредитним договором, оскільки рішенням суду стягнуто всю заборгованість з врахуванням пені та судових витрат.

Проте варто зауважити, що зазначення суми заборгованості в договорі відступлення права вимоги №19/11/2019//6 від 19.11.2019 року більшої, ніж стягнуто рішенням суду не може бути у відповідності до положень чинного законодавства підставою для визнання недійсним договору. У випадку звернення до суду з позовом, саме в позовному провадженні підлягають з`ясуванню обставини наявності заборгованості та її суми (з врахуванням зобов`язань, визначених кредитним договором).

Позивач не надала суду доказів що внаслідок укладення оспорюваного договору були порушені її права.

А тому враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, оцінюючи належність та допустимість наданих суду доказів, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12,13, 77-81, 259-261, 353-355 ЦПК України, суд

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «БМ-2018», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» про визнання договору недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 17 листопада 2020 року

Суддя: Н.Г. Притула