12.03.2020 227/4785/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року м.Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Хоменко Д.Є.

за участю:

секретаря Дзюба Т.А.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача-1 не з`явився

представника відповідача-2 не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 (позивач) до Держави Україна в особі прокуратури Донецької області(відповідач-1), Державної казначейської служби України(відповідач-2) про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

15.11.2019 року ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач) звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Держави Україна в особі прокуратури Донецької області (відповідач-1) та до Державної казначейської служби України(відповідач-2), про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що ухвалою від 07.05.2019р. по справі №234/7554/19 Краматорський міський суд Донецької області задовольнив скаргу позивача та скасував незаконну постанову слідчого ОВС першого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органами прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Донецької області Павлова І.В. від 22.03.2019р., про закриття кримінального провадження №0000699 від 15.11.2018р. Позивач вказує на те, що цей факт свідчить про порушення вимог чинного законодавства України, порушує його права на належне виконання службових обов`язків робітниками прокуратури в інтересах народу України. Таким чином вважає, що йому завдана моральна шкода, а саме незаконною діяльністю прокуратури, що полягає у марнуванні особистого часу позивача на оскарження незаконної постанови посадової особи прокуратури, моральні страждання завданні впливом неправомірних дій, оскільки позивач вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, для відновлення своїх прав був вимушений звертатись до суду. Крім того позивач посилався на вимоги Конституції України, рішення ЄСПЛ та ст.ст. 1173, 1174 ЦК України. У зв`язку з чим просив стягнути на його користь за рахунок коштів бюджету України через Державну казначейську службу України 1000000,00 грн. компенсації моральної шкоди, спричиненої протиправними діями посадової (службової) особи прокуратури, котрі полягають у порушенні прав, через винесення незаконної постанови у кримінальному провадженні.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2020 року, який був проведений на підставі розпорядження в.о.керівника апарату Добропільського міськрайонного суду №59 від 05.02.2020 року, вищевказана цивільна справа була передана на розгляд судді Хоменко Д.Є.

Позивач в судовому засіданні свої вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві, просив задовольнити позов повністю.

Представник відповідача 1 в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про місце, день та час розгляду справи, 10.03.2020 року на адресу суду надійшла заява від представника прокуратури Донецької області відповідно до якої просив розглянути справу без своєї участі, зазначив, що їх позиція викладена у відзиві на позовну заяву, вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та просив відмовити у задоволені позову.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про місце, день та час розгляду справи, про що в матеріалах справи мається відповідне поштове повідомлення. Причини неявки суду не відомі, ніяких заяв на адресу суду не надходило, відзив на позовну заяву або заперечення також не надходили.

Враховуючи думку позивача, який не заперечував проти продовження слухання справи у відсутність представників відповідачів, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи, оскільки відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Заслухавши пояснення позивача та дослідивши наявні в ній докази суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частинами 1-3 ст.12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (п.4 ч.2 ст.43 ЦПК України).

Частиною 1 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до частин 1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 1, 2, 8 ст.83 ЦПК України).

В судовому засіданні встановлено, що ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 07.05.2019 року по справі №234/7554/19, скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження №0000699 від 15.11.2018 року було задоволено. Скасовано постанову слідчого в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Донецької області Павлова І.В. від 22.03.2019 року про закриття кримінального провадження №0000699 від 15.11.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України.

27.12.2019 року від заступника прокурора Донецької області на адресу суду надійшов відзив на позовну заву відповідно до якого вважає, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до абз.2 п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому доказуванню позивачем підлягають протиправне діяння відповідачів, наявність шкоди та причинний зв`язок між протиправним діянням і шкодою, що позивачем не доведено належними доказами вказаних обставин. Позивач лише зазначив перелік обставин, які на його переконання свідчать про незаконність і протиправність дій працівника прокуратури. Зазначають, що незаконність та протиправність цих обставин у встановленому законом порядку встановлена не була. Крім того ухвала слідчого судді Краматорського міського суду від 07.05.2019 року по справі №234/7554/19 не свідчить про протиправність дій відповідача. Звертаючись зі скаргою в порядку КПК України позивач лише реалізував своє процесуальне право на оскарження, що є відображенням принципу змагальності та оскарження рішень, дій чи бездіяльності. Лише незгода позивача з рішенням працівників органу прокуратури не свідчить про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди. Таким чином позивач не надав достатніх і допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому працівниками прокуратури моральної шкоди, тому просив суд в повному обсязі відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 .

Щодо застосування практики ЄСПЛ у даних правовідносинах.

Позивач, у своїй заяві, обґрунтовуючи свою позицію(наявність презумпції спричинення моральної шкоди) посилається на практику Європейського суду з прав людини (далі за текстом також ЄСПЛ, Суд).

Суд першої інстанції вважає за необхідне надати короткий аналіз практики ЄСПЛ на яку робить посилання позивач.

Перш ніж приступити до аналізу практики, спочатку наведемо механізм розгляду скарг Судом.

Вказаний механізм закріплений у Регламенті ЄСПЛ (редакція від 05.10.2015 року, вступив в силу з 01.01.2016 року). Зокрема, у додатку до Регламенту «Вимоги до справедливої компенсації» визначається, що Суд присуджує тільки таку компенсацію, яка є справедливою при обставинах даної справи. Суд приймає до уваги особливості кожної конкретної справи. Суд має право вирішити, що у відношенні до деяких порушень сам факт їх визнання є достатньою компенсацією без необхідності присудження грошової компенсації.

Також у додатку до Регламенту вказується, що між нанесеною шкодою та ймовірним порушенням повинен простежуватися причинно-наслідковий зв`язок. Суду недостатньо простих посилань заявника на певний зв`язок між ймовірним порушенням та спричиненою шкодою чи простих припущень про те, що такий зв`язок міг би бути.

За своєю суттю нематеріальна шкода не підлягає точному обрахунку. Якщо встановлено факт спричинення шкоди і Суд вважає необхідним присудити відповідну грошову компенсацію, оцінка її розміру виконується на підставі принципу справедливості з врахуванням стандартів, які склалися у судові практиці Суду.

Отже, регламент Суду зобов`язує заявників не просто вказувати, а саме обґрунтовувати наявність причинно-наслідкового зв`язку між нанесеною шкодою та ймовірним порушенням, що по суті складає обов`язок доведення заявником своїх аргументів.

У свою чергу присудження Судом компенсації на засадах справедливості відбувається у кожному конкретному випадку індивідуально(можливий варіант встановлення лише факту порушення, що є достатньою компенсацією).

Нижче наведені рішення ЄСПЛ щодо відшкодування моральної шкоди.

1) У справі «Полтораченко проти України»(заява N77317/01) від 18 січня 2005 року заявник стверджував, що тривалість провадження у його справі(з 1998 по 2001 рік) була невиправдано довгою. Він також скаржився, що провадження було несправедливим через скасування за протестом голови Верховного суду АРК в порядку нагляду остаточного та обов`язкового рішення, винесеного на його користь.

На думку Суду заявнику слід відшкодувати кошти, які б він отримав, якщо б остаточне рішення суду, винесене на його користь, було б виконане. Тому Суд присудив йому 3536.42 євро компенсації матеріальної шкоди. Також Суд вважав, що заявник може розглядатись як такий, що зазнав певного розчарування та страждання в результаті встановленого у цій справі порушення. Тому Суд, на засадах справедливості, присудив йому 5000 євро компенсації моральної шкоди.

Висновок: Судом було встановлено порушення права заявника внаслідок тривалого розгляду його справи і невиконання рішення суду.

2) У справі «Головін проти України» (Заява №3216/02) від 4 жовтня 2005 року заявник скаржився на невиконання органами державної влади рішення Генічеського районного суду від 4 травня 2001 року(залишалося невиконаним вже більше чотирьох років та чотирьох місяців) .

Оскільки заявник вимагав суму, призначену йому судовим рішенням, яке розглядається, Суд зазначив, що заявник досі має право отримати призначену суму боргу, присуджену цим рішенням. Відповідно, Суд вважав, що сплата Урядом суми боргу, належної заявнику, становитиме повне та остаточне вирішення справи. Щодо моральної шкоди, Суд вважав, що заявник зазнав моральних страждань в результаті порушення його прав, які не можуть бути компенсовані лише самим встановленням порушення у справі. Проте сума, яку вимагав заявник, є надмірною. Здійснюючи свою оцінку на засадах справедливості відповідно до статті 41 Конвенції , Суд присудив заявнику 2000 євро компенсації моральної шкоди.

Висновок: Судом було встановлено порушення права заявника внаслідок тривалого невиконання рішення суду.

3)У справі «Войтенко проти України» (Заява N 18966/02) від 29 червня 2004 року заявник скаржився на тривалість виконавчого провадження(16.03.2000 рік розпочато виконавче провадження і остаточно рішення суду виконано 12.01.2004). Заявник вимагав 30000 доларів США (24963,28 євро) як компенсацію майнової та немайнової шкоди.

Суд не бачив причинно-наслідкового зв`язку між встановленим порушенням та заявленою сумою майнової шкоди, а тому він відхилив цю скаргу. Проте Суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації Судом факту порушення. Проте, розмір заявленої суми надмірний. Об`єктивно оцінюючи ситуацію, як це вимагає стаття 41 Конвенції, Суд на відшкодування моральної шкоди присудив заявникові кошти у сумі 2000 євро.

Висновок: Судом було встановлено порушення права заявника внаслідок тривалого невиконання рішення суду.

4) У справі «Бочан проти України (№ 2)» (Заява № 22251/08) від 5 лютого 2015 року заявниця скаржилася на несправедливість провадження за її позовом у національному суді. Вона також скаржилась на тривалість провадження(з 1997 по 2002 рік).

Суд зазначив, що заявниця не надала жодних деталей щодо характеру стверджуваної шкоди або її ступеню. Проте Суд вважав, що заявниця зазнала страждань і тривоги у зв`язку з «несправедливим» способом, у який Верховний Суд України розглянув її скаргу в зв`язку з винятковими обставинами, що, як наслідок, звело нанівець її спроби домогтися розгляду на підставі рішення Суду в її попередній справі її майнових вимог у межах процедури касаційного, типу передбаченої національним законодавством . Суд не вважав за належне розглядати питання, чи є можливим за цих обставин будь-який подальший розгляд майнових вимог заявниці на національному рівні, зокрема, зважаючи на значний час, що вже сплинув, можливі наслідки такого перегляду для принципів res iudicata та юридичної визначеності у цивільному провадженні, що було завершене, а також для законних інтересів третіх осіб. З іншого боку, реальність, що склалася, є такою, що для цілей оцінки Судом за статтею 41 Конвенції заявницю слід вважати такою, що не має практичної доступної для неї можливості для виправлення встановленого у її справі порушення на національному рівні. Отже, здійснюючи оцінку на засадах справедливості, Суд вважав за належне присудити заявниці 10000 євро відшкодування моральної шкоди та додатково суму будь-яких податків, що можуть нараховуватися.

Висновок: Судом було встановлено порушення права заявника внаслідок тривалого і несправедливого розгляду судової справи.

5) У справі «Сокур проти України» (Заява №29439/02) від 26 квітня 2005 року заявник скаржився на тривале невиконання судового рішення (03.05.2001 року ухвалено рішення суду, виконавче провадження по якому було закрито по причині виконання 12.05.2004 року). Заявник вимагав 7406 грн (еквівалент 1060 євро), присуджених йому рішенням від 3 травня 2001 року, 2347,84грн. (335євро) відшкодування матеріальної шкоди, 18300грн. (2570 євро) відшкодування моральної шкоди і 3000 євро справедливої сатисфакції.

Суд не встановив ніякого причинно-наслідкового зв`язку між встановленим порушенням і стверджуваною матеріальною шкодою; таким чином, він відхилив цю вимогу. Проте Суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації Судом факту порушення. Проте розмір заявленої суми надмірний. Об`єктивно оцінюючи ситуацію, як цього вимагає стаття 41 Конвенції, Суд на відшкодування моральної шкоди присудив заявнику кошти у сумі 1500 євро.

Висновок: Судом було встановлено порушення права заявника внаслідок тривалого невиконання рішення суду.

6) У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Заява N40450/04) від 15 жовтня 2009 року (Остаточне рішення 15.01.2010) заявник скаржився на тривале невиконання судового рішення(у 22.08.2001 року ухвалено рішення суду про стягнення грошової компенсації, станом на 6 квітня 2004 року рішення суду частково невиконане; 29 липня 2003 року ухвалено рішення суду щодо бездіяльності державних виконавців і стягнення шкоди на користь заявника, станом на 29 липня 2004 року рішення суду не виконане).

Оцінюючи обґрунтованість затримки у виконанні судового рішення, яка становила один рік і чотири місяці, у виплаті грошової компенсації, призначеної судовим рішенням, винесеним проти державного органу, Суд визнав її надмірною.

Стосовно цього останнього критерію Суд зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (див. згадані вище рішення у справах Скордіно, пп. 203-204, та Вассермана, п. 50). Суд вважав таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди Суд вважав, що порушення, які встановлено в цій справі, напевне спричинили заявникові стрес і неспокій. Керуючись принципом справедливості, Суд призначив йому відшкодування за цим пунктом у розмірі 2500 євро.

Висновок: Судом було встановлено порушення права заявника внаслідок тривалого невиконання рішення суду.

7) У справі «Вассерман проти Росії»(заява N21071/05) від 10 квітня 2008 року заявник скаржився на тривале невиконання судового рішення і неефективний захист(30.07.1999 року було ухвалено рішення суду на користь заявника; 30.10.2001 року виконавча служба з невідомих підстав повернула виконавчий лист, рішення суду залишилося невиконаним. 12.05.2003 року заявник звернувся до суду з позовом на дії держвиконавців; 07.08.2007 року суд відмовив у задоволенні скарги заявника)

У пункті 50 даного рішення Суд зазначив, що існує сильна, але спростовна презумпція, згідно якої надмірно тривалим провадженням у справі спричиняється моральна шкода. Суд визнав, що в деяких випадках тривалість провадження може спричиняти мінімальну шкоду чи не спричиняти її взагалі. В таких випадках національним судам необхідно мотивувати свої рішення, вказуючи достатні підстави.

Суд встановив порушення і стягнув кошти в сумі присудженої рішенням національного суду(23евро) і відсотки за період визнання порушення в розмірі 350евро. Також Суд визнав наявним існування душевних страждань по причині невиконання рішення державними органами протягом 2(двох років) і з врахуванням того, що це друга скарга до Суду щодо невиконання одного і того самого рішення суду, присудив до сплати заявнику 4000евро.

Висновок: Судом було встановлено порушення права заявника внаслідок тривалого невиконання рішення суду.

Підсумовуючи інформацію з наведених вище рішень ЄСПЛ можливо стверджувати, що всі вони ухвалені з підстави тривалого невиконання рішень національного суду, яке набрало законної сили.

Презумпція, на яку посилається позивач, згадується у двох рішеннях («Юрій Миколайович Іванов проти України» (Заява N40450/04) від15 жовтня 2009 року та «Вассерман проти Росії»(заява N21071/05) від 10 квітня 2008 року).

В обох випадках вказане посилання є ідентичним за своєю суттю про існування спростовної презумпції, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди. Надмірно тривалим провадженням Суд, виходячи з наведеної практики, визнавав орієнтовні періоди від двох до п`яти років. При цьому, як правило, моральна шкода стягувалась Судом у меншому розмірі, ніж заявляв скаржник.

Отже, згадана Судом презумпція, має спростовний характер. Тобто, за допомогою логічних засобів і тверджень можливо встановлення хибності або недоведеності деякого твердження, на якому базується дана презумпція.

Варто підкреслити, що дана презумпція згадується Судом у справах щодо надмірно тривалого судового провадження. На противагу цьому, у даній цивільній справі, позивач заявляє про спричинення йому моральної шкоди незаконними діями органів прокуратури (дії слідчого, слідчого відділу), тож підстави звернення за судовим захистом у наведених рішеннях ЄСПЛ та позовній заяві гр. ОСОБА_1 є абсолютно різними. Тому посилання гр. ОСОБА_1 на вище зазначену практику ЄСПЛ є помилковим.

Особливу увагу у практиці ЄСПЛ заслуговує той факт, що Суд розглядає справу і встановлює наявність чи відсутність порушень «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.97) виходячи з остаточних рішень національного суду(рішень яким закінчено розгляд справи по суті), що закріплено у ч.1 ст.35 Конвенції(Суд може брати справу до розгляду лише після того, як було вичерпано всі національні засоби юридичного захисту, згідно із загальновизнаними принципами міжнародного права, і впродовж шести місяців від дати постановлення остаточного рішення на національному рівні).

Вказані приписи вчинені з метою використання Державою всіх юридичних засобів для встановлення певних юридичних фактів, що закріплюються у остаточному рішенні суду, оскільки ЄСПЛ не здійснює переоцінку доказів проаналізованих національним судом.

Кримінальне провадження, у якому бере участь позивач(в якості потерпілого), є триваючим і незавершеним, воно не передано до суду, який ще не ухвалив остаточного рішення(обвинувального чи виправдувального вироку або закриття провадження).

Відсутність остаточного рішення у кримінальному провадженні, у якому позивач в статусі потерпілого, є додатковим критерієм неможливості використання практики ЄСПЛ, яку зазначає позивач, оскільки остаточним рішенням суду, що набрало законної сили, не підтверджені необхідні факти(подія злочину, особа, що вчинила злочин, потерпіла особа, тощо). По суті ухвала слідчого судді є проміжним документом, фіксуючим певні обставини кримінального провадження на етапі досудового розслідування, які надалі повинні бути підтверджені чи спростовані вироком суду, що набрав законної сили.

Національне законодавство у регулюванні спірних правовідносин.

З метою захисту учасників кримінального провадження діє інститут слідчого судді, до повноважень якого входить судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів у кримінальному провадженні(п.18 ч.1 ст.3 КПК України від13 квітня 2012 року № 4651-VI).

За результатами розгляду скарги на дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування слідчий суддя може прийняти одне з таких рішень (ч.2 ст.307 КПК України): 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Суд зауважує, що серед вказаних повноважень слідчого судді відсутні повноваження визнання дій незаконними.

Статтею 1167 ЦК України від 16 січня 2003 року№435-IV встановлені загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду.

Частина 6 ст.1176 ЦК України визначає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Під іншими незаконними діями або бездіяльністю розуміються інші, ніж передбачені у ч.1 ст.1176 ЦК України (незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт)дія або бездіяльність.

Вказані норми ЦК України кореспондуються з приписами п.1 ч.1 ст.1, п.1-1 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року №266/94-ВР, згідно яких, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, серед іншого, інших процесуальних дій, що обмежують права громадян і вказане право на відшкодування виникає у громадянина у випадку, серед іншого, встановлення у іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян.

Норми ст.1176 ЦК України є нормами спеціальними по відношенню до приписів ст.1174 ЦК України, так як суб`єктом останньої норми виступають будь-які посадові або службові особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

На противагу цьому, у нормах ст.1176 ЦК України суб`єктом виступають органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури і суду, тому дані норми, на думку суду, найбільш відповідають застосуванню у даній цивільній справі.

Як зазначалося вище ч.6 ст.1176 ЦК України містить бланкетну норму про відшкодування шкоди на загальних підставах, а отже, даною нормою є ст.1167 ЦК України.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті(ч.1 ст.1167 ЦК України).

Частина 2 ст.1167 ЦК України містить випадки, які виключають необхідність доведення вини заподіювача шкоди з боку потерпілої сторони, а саме, у випадках: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

У даній цивільній справі відсутні вищезазначені випадки виключення, тому доказування вини заподіювача шкоди потерпілому необхідно здійснювати у загальному порядку з встановленням інших елементів цивільної відповідальності(шкода, незаконні дії заподіювача та причинно-наслідковий зв`язок між незаконними діями заподіювача і шкодою спричиненою потерпілому).

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, частини 1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями частин 1-3 ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно роз`яснень, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(далі за текстом також Постанова), під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди, незаконності чи протиправності дій службових осіб прокуратури Донецької області, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач.

Так, позивач підставою для відшкодування шкоди навів ухвалу слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 07.05.2019 року, якою скасовано постанову слідчого в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Донецької області Павлова І.В. від 22.03.2019 року, про закриття кримінального провадження №0000699 від 15.11.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2ст.382 КК України.

Вказана ухвала свідчить лише про оскарження постанови слідчого в рамках кримінального провадження, і є нічим іншим як реалізація останнім свого права на оскарження процесуального рішення слідчого, в порядку статей 303-308 КПК України.

Дії чи бездіяльність посадових осіб органу прокуратури Донецької області при розгляді скарги у кримінальному провадженні протиправними чи незаконними у встановленому законом порядку, наданою і ретельно дослідженою судом ухвалою слідчого судді, визнані не були. Крім того скасована постанова не була визнана незаконною, як у своєму позові зазначає позивач.

Сам факт скасування постанови слідчого та задоволення скарги ОСОБА_1 не свідчить про протиправність дій органу прокуратури Донецької області та завдання моральної шкоди позивачу, і не створює підстав для її відшкодування, враховуючи, що права та інтереси позивача були суддею відповідною ухвалою поновлені.

Статтею 303 КПК України передбачено право оскарження до слідчого судді дій чи бездіяльності слідчого або прокурора. Саме у такій формі здійснюється судовий контроль у цих правовідносинах.

Реалізація ж позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Незгода позивача з прийнятими працівниками органу прокуратури Донецької області досудового розслідування процесуальними рішеннями, які можуть бути ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт спричинення йому моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність моральної шкоди та причинний зв`язок між дією (бездіяльністю) та шкодою, для виникнення зобов`язання відшкодування шкоди відповідно до вищеназваних вимог статей 23, 1167, 1176 ЦК України, підстави для задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди відсутні, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст.3-15, 76, 82, 206, 211, 247, 258, 259, 263, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі прокуратури Донецької області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Відповідно до Розділу VІІІ п.п.15.5 п.15 ч.1 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Добропільський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступна та резолютивна частина рішення проголошені 12 березня 2020 року.

Повний текст судового рішення виготовлений 20 березня 2020 року.

Суддя Д.Є. Хоменко