ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.05.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 493/1917/19

Апеляційне провадження № 22-ц/813/5250/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М.,

учасники справи:

позивач - акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»,

представник позивача - Крилової Олени Леонідівни,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника Крилової ОСОБА_2 Леонідівни в інтересах акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Балтського районного суду Одеської області від 13 грудня 2019 року, постановлене під головуванням судді Ільніцької О.М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с.2-4).

Позовні вимоги мотивовані тим, що за кредитним договором №б/н від 23 січня 2013 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 2 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, унаслідок чого станом на 30 вересня 2019 року має заборгованість у розмірі 287 811,12 грн., з яких:

- заборгованість за кредитом 1 719,07 грн.;

- заборгованість по процентам за користування кредитом 279 306,82 грн.;

- заборгованість за пенею та комісією 6 785,23 грн.

З наявної заборгованості, банк на свій розсуд просив суд стягнути з боржника частину заборгованості у суму 123 021,37 грн., з яких:

- заборгованість за кредитом 1 719,07 грн.;

- заборгованість по процентам за користування кредитом з 23 січня 2013 року по 31 липня 2018 рік 121 302,30 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 13 грудня 2019 року позов банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитом в сумі 1 719,07 грн. та судові витрати в сумі 26,84 грн., в іншій частині відмовлено (а.с.55-58).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 1 719,07 грн. та відсутності правових підстав для стягнення заборгованості по процентам в сумі 121 302,30 грн. При цьому, відмова мотивована безпідставністю позовних вимог в частині стягнення заборгованості за процентами через відсутність передбаченого обов`язку відповідачки по їх сплаті в анкеті-заяві від 23 січня 2013 року, оскільки витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 в інтересах банку, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Балтського районного суду Одеської області від 13 грудня 2019 року в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків та задовольнити вимоги банку в цій частині, в іншій частині рішення залишити без змін (а.с.63-67).

На обґрунтування скарги зазначила, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом. Судом не враховано, що:

-відповідачем у справі не були надані заперечення на позов, а тому у порушення принципу змагальності сторін та засад доказовості позицій обох сторін суд відмовив у цій частині. Тому посилання на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року є безпідставним, з огляду на те, що вони зроблені за інших правовідносин сторін, а у даній справі у встановленому порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалось укладення чи не укладення кредитного договору, що свідчить про його згоду з усіма умовами договору;

-відсутність підпису на відповідних Умовах та Правила не може бути підставою для визнання неукладеним кредитного договору, що ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду, висловленої у справі № 428/2873/17, а також з огляду на те, що такий договір є договором приєднання, жодного підпису відповідача під публічним розміщенням Умов та правил закон не вимагає, що ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду, викладеної у справі № 923/760/18;

-істотним фактором при наданні кредитних коштів є умова повернення кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, а оскільки кредитний договір за вимогами чинного законодавства є оплатним, то суд не мав жодних правових підстав відмовляти у стягнення відсотків по кредиту;

-оскаржуваним рішенням наноситься істотна шкода усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушується стабільність функціонування фінансового сектору держави. Судом проігноровано, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позиція апеляційного суду

Згідно з ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

З урахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів палати з розгляду цивільних справ зменшилась з 48 до 15 суддів), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством.

Рішення суду в частині стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 1 719,07 грн. не оскаржено та відповідно до правил ч.1 ст.367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Фактичні обставини, встановлені судом

Судом установлено, що 23 січня 2013 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.7).

За змістом анкети-заяви ОСОБА_1 погодилась, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась з договором до його укладення, погодилась з його умовами.

Як вбачається з копії анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, остання не містить будь-яких даних про суму кредиту чи кредитного ліміту, даних про видачу платіжної (кредитної) картки, її виду, строку діїта який рахунок відкривається на ім`я заявника. Вказана анкета-заява взагалі не містить ніяких даних щодо обрання відповідачкою банківських послуг, крім особистих даних та підпису відповідача.

За розрахунком заборгованості за договором №б/н від 23 січня 2013 року, укладеного між банком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 30 січня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 287 811,12 грн., з яких:

- заборгованість за кредитом 1 719,07 грн.;

- заборгованість по процентам за користування кредитом 279 306,82 грн.;

- заборгованість за пенею та комісією 6 785,23 грн.

З наявної заборгованості банк просив суд стягнути з боржника частину заборгованості у суму 123 021,37 грн., з яких:

- заборгованість за кредитом 1 719,07 грн.;

- заборгованість по процентам за користування кредитом з 23 січня 2013 року по 31 липня 2018 рік 121 302,30 грн. (а.с.5-6).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

За змістом ст.1056-1 ЦК України, в редакції що діяла на час виникнення правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За нормою ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ст.634 ЦК України).

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В анкеті-заяві позичальника від 23 січня 2013 року процентна ставка не зазначена.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за процентами за користування кредитом.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з тарифів та витяг з умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з тарифів та витяг з умов розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент підписання анкети-заяви взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддів прийшла до висновку про неможливість застосування до вказаних правовідносин правил ч.1 ст.634 ЦК України (щодо договору приєднання), оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (23 січня 2013 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (06 листопада 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитом, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, висновки якої щодо застосування норм права в силу положень ч.4 ст.263 ЦПК України підлягають врахуванню.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору.

Колегія суддів вважає, що Тарифи та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідачки, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 23 січня 2013 року шляхом підписання заяви-анкети, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за процентами за користування кредитними коштами.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст. 625, 1048 ЦК України позивач у позовній заяві не пред`явив.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на вимоги ст.1048 ЦК України щодо визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ як підставу для стягнення процентів за користування кредитом колегія суддів відхилила, з огляду на ч.6 ст.367 ЦПК України, відповідно до якої в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що до спірних правовідносин не застосовується правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, є необґрунтованими, з огляду на таке.

Зазначені доводи позивача, зводяться до того, що відсутність заперечення позовних вимог з боку відповідача свідчить про його згоду із цими вимогами в контексті вимог ст.12 ЦПК України.

У сенсі норм ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, відсутність заперечень відповідача щодо укладення договору кредиту на вказаних умовах не заперечує застосуванню згаданої правової позиції Великої Палати, ухваленої при аналогічних обставинах справи щодо порядку укладення договору кредиту.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка не подавала відзиву із запереченнями щодо позовних вимог або із визнанням таких вимог в порядку, передбаченому ст.ст. 178, 180 ЦПК України, а тому відсутні підстави стверджувати, що вона погодилась з позовом.

Принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона, на яку покладено тягар доказування, стверджує, а інша сторона не надала заперечень.

Відсутність у матеріалах справи заперечень відповідача проти заявлених до нього вимог не може свідчити про беззаперечне визнання останнім таких вимог.

Крім того, відповідач має процесуальний обов`язок спростувати юридичні факти щодо факту порушення умов договору кредиту та їх змісту, які перебувають в межах предмету доказування, лише у разі їх доведеності позивачем. При недоведеності цих юридичних фактів покладення на відповідача обов`язку їх спростування є надмірним процесуальним тягарем, який не відповідає принципу змагальності, передбаченому у ст.12 ЦПК України.

Безпідставними також є посилання в апеляційній скарзі на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі №428/2873/17, оскільки у справі, яка переглядається, суд не дійшов висновку про неукладеність між сторонами кредитного договору, а навпаки, виходив з факту його укладеності, але відсутності доказів конкретних узгоджених з відповідачем його умов.

Так само неможна погодитися із посиланням апелянта щодо необхідності застосування висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 08 липня 2019 року у справі № 923/760/18 (господарське провадження), оскільки він не відповідає останній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Крім того, підлягає застосуванню не позиція, що міститься у наведених апелянтом постановах колегії суддів Касаційного цивільного суду та Касаційного господарського суду Верховного Суду, а саме висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, який має перевагу над висновками колегії суддів, з огляду на його ієрархію.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. В даному випадку такою є правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № №342/180/17.

Доводи апеляційної скарги банку відносно того, що оскаржуване рішення призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави тощо не спростовують висновків суду про відсутність доказів, які вказували б на узгодження між сторонами умов договору щодо нарахування процентів.

Отже, за відсутності підпису відповідача на наданих позивачем документах, у контексті вимог ст.1055 ЦК України щодо обов`язкової письмової форми договору кредиту, з урахуванням мінливого характеру Умов та правил надання банківських послуг, за наявності лише однієї підписаної сторонами анкети-заяви від 23 січня 2013 року, яка не містить істотних умов договору кредиту та відсилає з цією метою до інших документів, ознайомлення з якими за відсутності підпису відповідача у розумінні норми ч.6 ст.81 ЦПК України є недоведеним припущенням, колегія суддів вважає, що доводи скарги не відповідають критерію доведеності поза розумним сумнівом і з цих підстав їх необхідно відхилити.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції розглянув справу у відповідності до норм ст.13 ЦПК України: за зверненням юридичної особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі наданих нею доказів.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості по процентам без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Крилової Олени Леонідівни в інтересах акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Балтського районного суду Одеської області від 13 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 травня 2020 року.

Головуючий:

Судді: