Постанова

Іменем України

11 березня 2020 року

м. Київ

справа № 160/364/16-ц

провадження № 61-42420св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач за первинним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: Істамова Ірина Володимирівна, Місюра Ірина Василівна, Мазурок Андрій Анатолійович, Слостін Андрій Геннадійович ,

відповідач за первинним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

третя особа за первинним та зустрічним позовами - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Обухівського районного суду Київської області у складі судді Потабенко Л. В. від 23 березня 2018 року та постанову апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Савченка С. І., Верланова С. М., Голуб С. А. від 19 липня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», яке змінило найменування на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет застави.

Позовна заява мотивована тим, що 25 грудня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № VІН0АЕ00001128, за умовами якого останній отримав кредит для придбання автомобіля в сумі 12 400 дол. США терміном на 5 років зі сплатою 10,08% річних. Цього ж дня, з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором між банком та ОСОБА_3 було укладено договір застави, за умовами якого останній надав в заставу банку належний йому автомобіль «Skoda Octavia», 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . Зазначав, що ОСОБА_3 без відома і згоди банку відчужив заставлений автомобіль «Skoda Octavia», 2005 року випуску, ОСОБА_2 , для якого в силу вимог статті 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу.

Посилаючись на вказані обставини, просив вилучити у ОСОБА_2 та передати в заклад АТ КБ «ПриватБанк» предмет застави - автомобіль «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_2 , що належить відповідачу ОСОБА_2 , комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) на вказаний автомобіль; у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 30 201,85 дол. США, що за курсом НБУ на 10 червня 2016 року складає 755 113,81 грн, звернути стягнення на предмет застави - автомобіль «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_2 , що належить відповідачу, шляхом продажу вказаного автомобіля АТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в регіональних сервісних центрах МВС України, а також наданням позивачу всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання права власності та зняття арешту з майна.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 07 жовтня 2016 року за договором купівлі-продажу він придбав у ОСОБА_3 автомобіль марки «Skoda Octavia», 2005 року випуску. Договір купівлі-продажу був укладений в сервісному центрі № 3242 РСЦ МВС в Київській області в присутності адміністратора, який перевірив відповідність інформації по транспортному засобу та не виявивши ніяких порушень посвідчив договір. Придбавши автомобіль, він у встановленому законом порядку зареєстрував його за місцем проживання і отримав свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 . Вказує, що даний автомобіль він придбав згідно договору у відповідній державний установі, він не перебував у будь-яких відносинах з банком та ОСОБА_3 , а позов банку про звернення стягнення на транспортний засіб оспорює його право власності на автомобіль.

Посилаючись на вказані обставини та на приписи статті 392 ЦК України, просив визнати за ним право власності на автомобіль «Skoda Octavia», 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 та скасувати обтяження на даний автомобіль, який належить йому на праві приватної власності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2018 року у задоволенні первинного позову АТ КБ «ПриватБанк» та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет застави, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки недоведеністю та безпідставністю вимог. При цьому суд виходив як із відсутності доказів на підтвердження існування між сторонами будь-яких договірних відносин, в тому числі укладеного договору застави, за яким би відповідач передав позивачу у заставу спірний автомобіль, так і того, що банк не зареєстрував у Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. ОСОБА_2 є власником спірного автомобіля і правомірність угоди, за якою він набув права власності на транспортний засіб, банком не оспорюється.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки право власності ОСОБА_2 на заставний автомобіль підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 07 жовтня 2016 рок і не оспорюється банком.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Київської області від 19 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2018 року в частині відмови у задоволенні первинного позову АТ КБ «ПриватБанк» скасовано і ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» з інших підстав. У решті рішення залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що оскільки строк кредитного договору закінчився 23 грудня 2011 року, а з позовом про звернення стягнення на предмет застави банк звернувся 18 серпня 2016 року, тобто поза межами позовної давності, про застосування якої просив відповідач, що є підставою для відмови у позові.

Узагальнені доводи касаційної скарги

АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не встановили всі фактичні обставини справи; не надали належної оцінки доводам позивача про порушення його прав як кредитора; не врахували, що банк з 2013 року намагається звернути стягнення на заставне майно, яке знаходиться у володінні відповідача, безпідставно послався на пропуск позивачем позовної давності для звернення до суду з позовом для захисту своїх прав. Також, суд порушив норми процесуального права, відхиливши клопотання позивача про розгляд справи в режимі відеоконференції.

Оскільки судові рішення судів попередніх інстанцій не оскаржуються в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 , то в цій частині не є предметом касаційного перегляду (частина перша статті 400 ЦПК України).

Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу та відповіді на відзив

ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що належне укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу свідчить про його законність в набутті права власності на вказане майно, тобто свідчить про правомірність придбання ним транспортного засобу. В будь-яких договірних правовідносинах з банком він не перебував. Посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги та законність і обґрунтованість ухвалених у справі судових рішень судів попередніх інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

АТ КБ «ПриватБанк» подало відповідь на відзив, у якій зазначило аналогічні касаційній скарзі доводи.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження в указані справі і витребувано цивільну справу № 160/364/16-ц з Обухівського районного суду Київської області.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25 лютого 2020 року вказану справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 25 грудня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № VІН0АЕ00001128, згідно якого позичальник отримав в банку для придбання автомобіля кредит в розмірі 12 400 дол. США терміном до 23 грудня 2011 року із сплатою 10,8% річних.

Цього ж дня, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитом між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 укладено договір застави рухомого майна № НОМЕР_4 у вигляді належного позичальнику автомобіля «Skoda Octavia», 2005 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_5 , д.н.з. НОМЕР_2 . Умови договору застави містять положення про права заставодержателя на звернення стягнення на предмет застави у випадку прострочення платежів на погашення кредиту.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 10 червня 2016 року заборгованість становить 30 201,85 дол. США, тому АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з указаним позовом про вилучення у ОСОБА_2 вказаного автомобіля та звернення стягнення на заставний автомобіль шляхом продажу вказаного предмету банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з наданням банку всіх повноважень, необхідних для продажу.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2018 року та постанову апеляційного суду Київської області від 19 липня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, встановивши, що строк виконання основного зобов`язання настав 23 грудня 2011 року, однак АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки лише 18 серпня 2016 року, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності, передбаченої статтею 257 ЦК України.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного суду про відсутність підстав для звернення стягнення на предмет застави, однак з інших мотивів з огляду на таке.

Застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 1 Закону України «Про заставу» та стаття 572 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Згідно із частиною першою статті 589 ЦК України в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги.

Зазначені норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

За таких обставин реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи, отже, на неї може бути звернено стягнення з підстав, передбачених статтею 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Викладене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, наведеними у постановах від 03 квітня 2013 року у справі № 6-7цс13 та від 19 листопада 2014 року у справі № 6-168цс14.

Тобто, у разі відчуження предмета обтяження боржником без згоди обтяжувача, обтяження рухомого майна, що є предметом обтяження, зберігає свою силу для нового власника (покупця) в разі, якщо воно зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; 3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; 4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, або цінні папери; 5) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Отже, звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження з укладенням договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання є позасудовим способом звернення стягнення на заставне майно, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Установлено, що АТ КБ «ПривактБанк», звертаючись до суду з указаним позовом до ОСОБА_2 , просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на заставне майно шляхом продажу предмета застави банком будь-якій третій особі в рахунок погашення боргових зобов`язань боржника перед банком.

У пункті 24 договору застави від 25 грудня 2006 року № VІН0АЕ00001128 передбачено, що звернення стягнення на предмет застави за вибором заставодержателя здійснюється з дотриманням встановленого чинним законодавством порядку будь-яким із передбачених способів, в тому числі, шляхом продажу заставодержателем предмету застави з укладенням договору купівлі-продажу з третьою особою-покупцем або на публічних торгах, шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю, в тому числі з правом укладання заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця.

Тобто, обраний кредитором спосіб звернення стягнення на предмет застави шляхом його продажу банком будь-якій третій особі в рахунок погашення боргових зобов`язань боржника перед банком, сторони договору застави визначили як позасудовий, що відповідає положенням статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», у зв`язку із чим такі вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягають.

Вказана позиція узгоджується із позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19).

З огляду на вказані висновки, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту його прав як заставодержателя.

Верховний Суд України у постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16 вказав, що обрання певного способу правового захисту, зокрема досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

З урахуванням наведеного, підстави для задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» в обраний ним спосіб відсутні.

У той же час, суд апеляційної інстанції як на підставу відмови у позові зазначив пропуск позивачем позовної давності, передбаченої статтею 257 ЦК України.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки обраний АТ КБ «ПриватБанк» спосіб захисту порушеного права як заставодержателя є неналежний, тому у задоволенні його позову слід відмовити саме за безпідставністю з наведених вище мотивів, а не у зв`язку з пропуском позовної давності, як мотивував суд апеляційної інстанції.

За таких підстав колегія суддів суду касаційної інстанції вважає за можливе змінити постанову апеляційного суду в частині мотивів відмови у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відповідно до статті 412 ЦПК України, а саме у зв`язку із обранням АТ КБ «ПриватБанк» не належного способу захисту порушеного права як іпотекодержателя.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Київської області від 19 липня 2018 року в частині вирішення позову акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет застави змінити в частині її правового обґрунтування.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков А. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко В. М. Коротун