Провадження № 2/761/1605/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

секретаря судового засідання - Мехеди А.В.,

за участю:

позивачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника відповідача - Баловнєвої Ю.Є. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державного бюро розслідування, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною незаконною бездіяльністю органів державної влади, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач 1) та ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач 2) звернулися до Шевченківського районного суду з позовом до Державного бюро розслідування (далі по тексту - відповідач 1, ДБР), Державної казначейської служби України (далі по тексту - відповідач 2, ДКСУ), відповідно до якої просили стягнути з відповідачів солідарно на свою користь суму моральної шкоди у розмірі 120 000, 00 грн. за бездіяльність по недотриманню норм національного кримінально-процесуального законодавства України і систематичне вчинення протизаконних дій при невиконанні двох судових рішень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Другим слідчим відділом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000996 від 12.10.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 256, ч.3 ст. 382 КК України. Як зазначають позивачі, детективами НАБУ та слідчими ДБР не було виконано 4 судові рішення, у зв`язку з чим, позивачі звернулися до слідчого ДБР з клопотанням №10. Відповідно до зазначеного клопотання позивачі просили вжити всі заходи для безумовного виконання судових рішень; надати подання вповноваженому прокурору Управління ГПУ про погодження оголошення підозри; застосувати до підозрюваних осіб вимоги ч.1 ст.154 КПК України (відсторонити від посад до завершення досудового розслідування); залучити позивачів до участі в кримінальному провадженні № 0000998 у статусі потерпілих, і намітити план слідчих дій і заходів, почерговість їх виконання; допитати позивачів у статусі потерпілих 12 березня 2019 року слідчим Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві Чопиком В.В. прийнято рішення про відмову у задоволенні клопотання №10. На підставі наведеного позивачі звернулися зі скаргою до Печерського районного суд м. Києва. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Литвинової І.В. від 18 квітня 2019 року дану скаргу задоволено. 28 квітня 2019 року слідчим Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві Чопиком В.В. прийнято рішення про закриття кримінального провадження №0000996 від 12.10.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 256, ч. 3 ст. 382 КК України. В подальшому позивачі звернулися з клопотанням №11, в якому просили вручити підозру слідчому Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві Чопику В.В. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Матійчука Г.О. від 28 травня 2019 року дану скаргу задоволено та зобов`язано слідчого Територіального управління ДБР, розташованого у м. Києві Чопика В.В. або іншу уповноважену особу у кримінальному провадженні № 0000996 розглянути клопотання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 №11 від 06.05.2019. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Ільєвої Т.Г. від 20 червня 2019 року було частково задоволено скаргу позивачів та скасовано постанову слідчого Другого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві Чопика В.В. від 12.03.2019 про відмову у задоволенні клопотання, також зобов`язано слідчого/прокурора, що здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000996 повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 11.03.2019.

Станом на момент звернення з відповідним позовом до суду, позивачі зазначають, що вказані ухвали слідчих судді Печерського районного суду м. Києва не виконані, що в свою чергу спричинило позивачам моральну шкоду.

Розмір моральної шкоди позивачі розрахували на основі рішення Європейського суду з прав людини «Штефан проти України», за яким потерпілим було зобов`язано виплатити по 2 000, 00 Євро за невиконання рішення суду, що еквівалентно 60 000, 00 грн. Оскільки відповідачем 1 не було виконано два рішення суду, позивачі вважають, що розмір моральної шкоди становить 120 000, 00 грн., які останні просять стягнути з відповідачів на свою користь.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2019 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

22 серпня 2019 року на адресу суду надійшов відзив від відповідача 1, зі змісту якого вбачається, що з позовними вимогами не погоджується, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та не підлягають задоволенню.

В обгрунтування відзиву зазначає, що всі дії слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві Чопиком В.В. були вчинені в рамках та в строки відповідно до чинного законодавства України. Жодних порушень прав, свобод чи інтересів позивача 1 та позивача 2 зі сторони Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у мсті Києві не було.

Також представник відповідача 1 вказує, що у позовній заяві не надано жодних доказів щодо конкретної шкоди, наявності протиправних дій та причинно- наслідкового зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Від відповідача 2 відзив на позовну заяву до суду не надходив не надходив.

30 серпня 2019 на електронну адресу суду, а також 02 вересня 2019 року через канцелярію суду позивачами було подано відповідь на відзив, зі змісту якого вбачається, що останні просять суд задовольнити позов у повному обсязі.

В обгрунтування відповіді на відзив зазначає, що представником відповідача 1, директором ДБР - Марчуком Р. надано формальний відзив до позову, який має форму набору цитат з тлумаченнями норм національного законодавства, але яке нічим не вмотивовано, оскільки суперечить наданими позивачами письмовими доказами.

16 вересня 2019 року у судовому засіданні представником відповідача 1 - Баловнєвою Ю.Є. було подано заперечення на відповідь позивача на відзи на позовну заяву, зі змісту яких вбачається, що представник відповідача 1 зазначає про те, що доводи позивача 1 та позивача 2 є необгрунтованими та недоведеними, а слідчий та інші посадові особи Територіального управління Державного бюро розслідувань, рощташованого у місті Києві діяли в межах повноважень та відповідно до норм чинного законодавства України, у зв`язку з чим, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті.

05 грудня 2019 року в судовому засіданні позивачем 1 було подано заяву про розширення позивних вимог, в свою чергу, позивачем 2 було подано клопотання про розширення позовних вимог на підставі нововиявлених обставин.

Позивач 1 та позивач 2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечувала у повному обсязі, просила суд відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України).

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив.

За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що Другим слідчим відділом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000996 від 12.10.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 256, ч.3 ст. 382 КК України.

Кримінальне провадження № 0000996 від 12.10.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого 3 ст. 382 КК України розпочато на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 03.10.2018 (справа №760/24637/18), якою зобов`язано детективів Національного антикорупційного бюро України внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 11.09.2018 щодо можливого вчинення неправомірних дій детективом Національного антикорупційного бюро України, які полягають у невиконанні ухвали слідчого судді.

Постановою прокурора першого відділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Щур І.В. від 07.12.2018 до вказаного кримінального провадження приєднано кримінальні провадження № 0000997 від 10.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 256 КК України та № 0000998 від 12.10.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України.

Постановою прокурора першого відділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Щур І.В. від 19.02.2019 підслідність у кримінальному провадженні № 0000996 від 12.10.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 256, ч. 3 ст. 382 КК України визначено за територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Києві.

01 березня 2019 року начальником Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000996 від 12.10.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 256, ч. 3 ст. 382 КК України доручено слідчим групи слідчих у складі всіх слідчих вказаного відділу. Старшим групи слідчих призначено слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві Чопика Віталія Віталійовича.

В ході досудового розслідування, 11 березня 2019 року надійшло клопотання № 10 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому останні просили вжити всіх заходів для виконання детективами НАБУ рішень суду, надати подання прокурору у вказаному кримінальному провадженні про погодження оголошення підозри окремим детективам НАБУ, застосувати відсторонення окремим детективам НАБУ та інші процесуальні та слідчі дії.

12 березня 2019 року слідчим Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві Чопиком В.В. прийнято рішення про відмову у задоволенні клопотання №10 та на адресу ОСОБА_1 направлено копію постанови про відмову у задоволенні клопотання (копія супровідного листа від 12.03.2019 №4747/03-2019вих), а на адресу ОСОБА_2 направлено роз`яснення (копія супровідного листа від 12.3.2019 №4747/03-2019вих).

Як вбачається із копії Скарги №20-П від 18.03.2019, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Печерського районного суду м. Києва в порядку ч.1 ст.303 КПК України на бездіяльність слідчого ДБР м. Києва по не реагуванню Клопотання №10, або на постанову про відмову у його задоволенні.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Литвинової І.В. від 18 квітня 2019 року дану скаргу задоволено.

Було зобов`язано уповноважену особу Територіального управління ДБР, розташованого у м. Києві, що здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000998 розглянути клопотання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 11.03.2019, про що повідомити заявника.

28 квітня 2019 року слідчим Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві Чопиком В.В. прийнято рішення про закриття кримінального провадження №0000996 від 12.10.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 256, ч. 3 ст. 382 КК України.

Супровідними листами від та 02.05.2019 (№7800/03-2019вих та №7956/03-2019вих) на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 направлено копію постанови про закриття вказаного кримінального провадження.

В ході досудового розслідування, 06 травня 2019 року надійшло клопотання № 11 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому останні просили вручити підозру слідчому Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві Чопику В.В.

Супровідним листом від 08.05.2019 №8227/03-2019вих ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було повідомлено про те, що 28.04.2019 слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження №0000996 від 12.10.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 256, ч. 3 ст. 382 КК України, а відтак клопотання не підлягає розгляду у межах досудового розслідування даного кримінального провадження.

Супровідним листом від 13.05.2019 на адресу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві Генеральною прокуратурою України було скеровано ухвали Печерського районного суду м. Києва від 18.04.2019.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Матійчука Г.О. від 28 травня 2019 року дану скаргу задоволено.

Було зобов`язано слідчого Територіального управління ДБР, розташованого у м. Києві Чопика В.В. або іншу уповноважену особу у кримінальному провадженні № 0000996 розглянути клопотання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 №11 від 06.05.2019 в строк не більше трьох днів і задовольнити його за наявності відповідних підстав, про що повідомити заявників.

Як вбачається із копії супровідного листа Печерського районного суду м. Києва, ухвала Печерського районного суду м. Києва від 28.05.2019 було скеровано до ДБР 21.06.2019 року.

Як вбачається із копії Скарги №25-П від 08.05.2019, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Печерського районного суду м. Києва в порядку ч.1 ст.303 КПК України на постанову про відмову у задоволенні Клопотання №10.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Ільєвої Т.Г. від 20 червня 2019 року дану скаргу задоволено частково.

Було скасовано постанову слідчого Другого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві Чопика В.В. від 12.03.2019 про відмову у задоволенні клопотання.

Зобов`язано слідчого/прокурора, що здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000996 повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 11.03.2019.

Щодо визнання протизаконною бездіяльності Державного бюро розслідувань за не виконання двох судових рішень суд прийшов до наступних висновків.

Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено юрисдикцію загальних судів, зокрема у ній зазначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно із частиною першою статті 1 КПК порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи громадянина України захищаються судом. Суть такого захисту полягає в тому, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади.

Відповідно до положень ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій - особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником.

Інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого чи прокурора є одним з елементів судового контролю за стадією досудового розслідування кримінальних проваджень.

Частиною 2 ст. 22 КПК України встановлено, що сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Ініціювання стороною захисту, потерпілим проведення процесуальних дій здійснюється шляхом подання слідчому, прокурору відповідних клопотань, які розглядаються в порядку, передбаченому ст. 220 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 220 КПК України встановлено, що клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника про виконання будь-яких процесуальних дій слідчий, прокурор зобов`язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав.

На стадії досудового розслідування особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником можуть бути оскарженні рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, що встановлено п. 7 ч. 1 ст. 303 КПК України.

Відповідно до положень ст. 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

Згідно з ч. 2 ст. 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 276 КПК України, повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, у випадках: 1) затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення; 2) обрання до особи одного з передбачених цим Кодексом запобіжних заходів; 3) наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

У зв`язку з чим можна прийти до висновку, що повідомлення про підозру є виключно дискреційним повноваженням слідчого, прокурора у кримінальному провадженні, який в межах наданих йому повноважень на власний розсуд визначає достатність зібраних доказів для повідомлення особі про підозру.

На підставі вищенаведеного вбачається, що наведеними правовими нормами визначено суб`єктний склад, процедуру проведення досудового розслідування, а також порядок оскарження дій чи бездіяльності слідчого або прокурора у разі нездійснення ними процесуальних дій, які вони зобов`язані вчинити у визначений цим Кодексом строк.

Із матеріалів справи вбачається, що звернення до суду з цим позовом обумовлене не виконанням посадовими особами Державного бюро розслідування ухвал слідчих суддів Печерського районного суду м. Києва від 28 травня 2019 року та 20 червня 2019 року.

У межах спірних правовідносин (щодо визнання бездіяльності відповідача протиправною) позивач і відповідач діють як учасники кримінального провадження, права і обов`язки яких визначені кримінальним процесуальним законом, тому спір у цій справі повинен розглядатися за правилами КПК України.

Ураховуючи наведене, суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо визнання протизаконною бездіяльності Державного бюро розслідувань за не виконання двох судових рішень повинні бути розглянуті в межах кримінального судочинства.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 813/1596/18 (провадження № 11-1478апп18), а також Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові у постанові від 04 листопада 2020 року у справі №761/20966/17 (провадження №61-17262св19).

Щодо стягнення моральної шкоди суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача.

З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи.

Водночас стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

При цьому, стаття 1174 ЦК України є спеціальною і передбачає певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, положеннями вказаної статті передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, довести наявність яких має саме позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1174 ЦК України.

Позивачі, обґрунтовуючи позовні вимоги, вказують, що відповідач 1, своєю бездіяльністю, яка полягала у невиконанні ухвал слідчих суддів щодо розгляду клопотань №10 і №11, завдав позивачам моральної шкоди.

Так, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Положеннями ч. 1 ст. 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Отже, в силу вимог ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Загалом принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.

Принцип змагальності судового провадження охоплює собою, крім можливості подавати власні докази, також право особи на ефективну участь, а саме знати про існування всіх представлених доказів та пояснень іншими учасниками справи, оскільки вони можуть вплинути на рішення суду, мати можливість подавати свої заперечення та зауваження щодо них.

Чинним процесуальним законодавством встановлено вимоги, за умови дотримання яких докази є допустимими, водночас обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій відповідача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

При цьому сам факт винесення ухвали слідчим суддею, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача розглянути клопотання, не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Звернення позивачів до суду з відповідною скаргою на бездіяльність слідчого в порядку ст. 303 КПК України свідчить про реалізацію права останніх на оскарження процесуальної діяльності відповідача, передбаченого ст. 303 КПК України, а винесення ухвали за результатами розгляду такої скарги - є наслідком судового контролю за діяльністю слідчого під час досудового розслідування і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1174 ЦПК України.

При цьому, сама лише незгода позивачів з прийнятими відповідачем 1 процесуальними рішеннями, які були або можуть бути ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування останньому моральної шкоди.

З огляду на зазначене, позивачами не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння їм моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2019 року у справі № 285/3475/18-ц (провадження № 48184св18), у постанові від 10 липня 2019 року у справі № 522/3429/17 (провадження № 28015св18), у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 639/1803/18 (провадження № 18842св19).

Враховуючи вище викладене, позивачами, всупереч вимог ст. 12, 81 ЦПК України, не надано доказів на підтвердження протиправності дій відповідача, наявності моральних страждань та переживань, відповідного обґрунтування розміру завданої моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача 1 та шкодою, на яку посилається позивач.

За таких обставин, оскільки в судовому засіданні не підтвердилась та обставина, що відповідачем 1 була завдана моральна шкода позивачу, відсутні підстави в частині задоволення позовних вимог і до відповідача 2.

Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо судових витрат суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до частини сьомої статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Виходячи з наведеного та керуючись ст. 2, 4, 10-13, 17-19, 76-81, 133, 137, 141, 258-259, 263-268, 272-273, 352, 354-355 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державного бюро розслідування, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною незаконною бездіяльністю органів державної влади - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_1 , адреса місця проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

ОСОБА_2 , адреса місця проживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

Державне бюро розслідувань, місце знаходження - 01133, м. Київ, бул. Л. Українки, буд. 26, ,

Державна казначейська служба України, місце знаходження - 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, ,

Повний текст рішення складений 18 січня 2021 року.

Суддя: