Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Гончарука В.П.,

за участю секретаря: Гриценко О.І.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання договору купівлі-продажу квартири, суд -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про розірвання договору купівлі-продажу квартири, в якому просить суд розірвати договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , який був укладений 14 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (Продавець) та ОСОБА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що був вчинений на нотаріальному бланку ВМА 044918, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченком Володимиром Федоровичем та зареєстрованому у реєстрі за №3145.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що Позивач та Відповідач перебували у шлюбі з 25.12.1999 р. по 22.07.2008 р. У шлюбі та до 2019 року Відповідач мала фамілію ОСОБА_4 . 22.07.2008 року означений шлюб було розірвано.

14.10.2008 року між Позивачем, який виступав як Продавець, та Відповідачем, що виступала як Покупець, було укладено Договір купівлі-продажу квартири, в якій вони під час шлюбу спільно проживали, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Означений договір було посвідчено приватним нотаріусом Шевченко В.Ф. У вказаному договорі не було зазначено умови та порядок здійснення оплати за вказану квартиру, та зазначено, що передача квартири здійснюється шляхом передачі Покупцеві ключів від неї.

Однак, фактично означений договір сторонами не виконано, оплата за квартиру Відповідачем не була здійснена, ключі від квартири Відповідачеві не передавались та ним не вимагались. Позивач продовжував проживати у даній квартирі.

В подальшому 25.12.2010 року Позивач та Відповідач повторно вступили у шлюб, та спільно проживали у зазначеній квартирі. Шлюб між Позивачем та Відповідачем було повторно розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24.03.2015 р. у справі №755/4609/15-ц, після чого Відповідач припинив проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а Позивач продовжив проживання в ній разом з сином - ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Отже на той момент договір купівлі-продажу фактично ні Покупцем, ні Продавцем знову виконано не було.

Наприкінці 2015 році Позивач випадково дізнався, що без його відома у оригінальний примірник договору купівлі-продажу згаданої квартири, що знаходився у Відповідача, було внесено зміни, а саме здійснено рукописну дописку «Підписами під цим договором ми, Продавець та Покупець підтверджуємо про повний розрахунок між нами та про відсутність матеріальних та інших претензій один до одного», хоча фактично розрахунок між сторонами не здійснювався, та крім того, вказану дописку було внесено без відома Позивача пізніше укладення самого Договору

Крім того, Позивач дізнався, що 05.11.2008 року Відповідач зареєстрував за собою право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 у КП «Київське міське БТІ», використавши примірник договору із протиправно внесеними змінами.

Таким чином, Відповідач розрахунок за договором купівлі-продажу не здійснив, але ввівши Позивача та Київське міське БТІ в оману щодо здійснення розрахунку за майно, здійснив реєстрацію права власності в Київському міському БТІ, на яке на той момент було покладено реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна.

Дізнавшись про це, Позивач звернувся до суду, який встановив та визнав факт протиправного внесення дописки в договір. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі №755/7239/16-ц від 19 липня 2016 року, яке набрало законної сили після його перегляду в апеляційному порядку 10 листопада 2016 року (Ухвала Апеляційного суду м. Києва №22-ц/796/12145/2016). Вказане рішення залишено в силі постановою ВСУ від 31.10.2018 року (провадження 61-5397 св 18), зміна до умов договору визнана недійсною.

Отже, наявний факт недобросовісної поведінки Відповідача, що обула спрямована на фактичне протиправне заволодіння майном Позивача без здійснення оплати за нього. Однак, навіть після завершення розгляду даної вправи у суді касаційної інстанції Відповідач не сплатив суму боргу. Позивачем неодноразово направлялась Відповідачеві вимога про виконання умов договору, однак відповіді Позивач не отримав, а Відповідач від контактів з Позивачем ухиляється.

11 грудня 2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання договору купівлі-продажу квартири, розгляд справи постановлено провести в порядку загального позовного провадження.

16 червня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження у даній справі.

Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі виходячи з підстав викладених у змісті позовної заяви та відповіді на відзив, просили прийняти рішення, яким їх задовольнити. Крім того, зазначили, що з моменту укладення договору купівлі-продажу спірної квартири відповідач так і не виконала умови договору, щодо оплати за квартиру. Разом з тим, позивач проживав у спірній квартирі на постійній основі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та запереченні на відповідь на відзив позивача, які містяться в матеріалах справи. Крім того, стороною відповідача було подано до суду заяву про застосування позовної давності, в якій зазначив, що строк позовної давності сплинув 14.10.2011 року, тобто після спливу трьох років з моменту укладення спірного договору купівлі-продажу квартири. В свою чергу позивач звернувся до суду 11.12.2019 року, майже через 11 років після укладення договору купівлі-продажу.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України, частин першої та другої статті 509 ЦК України, цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивiльнi права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що Позивач та Відповідач перебували у шлюбі з 25.12.1999 р. по 22.07.2008 р.

У шлюбі та до 2019 року Відповідач мала прізвище « ОСОБА_4 », що і не заперечувалось сторонами у справі в ході судового розгляду.

22.07.2008 року означений шлюб було розірвано.

Як зазначали в судовому засіданні представники сторін, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.12.2010 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №2153.

Крім того, сторони у справі мають спільних дітей: сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Шлюб між Позивачем та Відповідачем було повторно розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24.03.2015 р. у справі №755/4609/15-ц.

14.10.2008 року між Позивачем, який виступав як Продавець, та Відповідачем, що виступала як Покупець, було укладено Договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що був вчинений на нотаріальному бланку ВМА 044918, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченком Володимиром Федоровичем та зареєстрованому у реєстрі за №3145.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з положеннями частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно з частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. Якщо продавець зобов`язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватись з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та/або упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво).

Таким чином, у відповідності п. 9. п. 10, п. 12, п. 18 Договору купівлі продажу від 14.10.2008 року вказується про те, що сторони домовились, що під передачею квартири за цим договором слід вважати передачу ключів від цієї квартири, прийняття покупцем від продавця ключів від квартири свідчить про те, що передача квартири відбулась, право власності на придбану квартиру виникає з моменту державної реєстрації цього договору, сторони стверджують, що зміст цього договору їм зрозумілий, питань які залишилися б нез`ясованими і незрозумілими для них немає, витрати пов`язані з посвідченням цього договору сплачує продавець.

Разом з тим, у договорі немає жодних посилань на те, що відповідач не сплатив гроші по даному договору, або ці грошові кошти повинні були б сплачені у майбутньому. Тому, якби позивачу не були сплачені грошові кошти по цьому договору купівлі продажу, то у відповідності до ч. 4 ст. 692 ЦК України він до 14.10.2008 року мав право за своїм вибором вимагати одразу оплати товару або відмовитися від договору купівлі продажу.

Однак позивач на той час не відмовився від договору купівлі продажу цієї квартири.

Будь яких доказів про те. що позивач не передавав ключі відповідачу та продовжував проживати у цій квартирі ним до суду не надано, він також пов`язує незаконність договору купівлі продажу з тим, що не знав про те, що відповідач зареєструє своє право власності на цю квартиру у встановленому законом порядку.

Однак жодним чином позивач не обгрунтовує ту обставину, що згідно п. 10 Договору право власності у покупця виникає з моменту державної реєстрації цього договору та ще й додає до матеріалів витяг з єдиного реєстру правочинів, за видачу якого сплатив особисто.

Відповідно до умов договору позивач сплатив за реєстрацію спірного договору купівлі-продажу, в протилежному випадку нотаріус не зареєстрував би цей договір і не надав би витяг з єдиного реєстру правочинів.

Таким чином, сторона позивача не навела у своїй позовній заяві обгрунтування необхідності розірвання договору у відповідності до вимог ст. 652 ЦК України та не надала до суду доказів, які свідчать про порушення його прав зі сторони відповідача під час укладення договору купівлі продажу від 14.10.2008 року.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_10 , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить суд: визнати договір купівлі-продажу квартири від 10 грудня 1999 року за реєстровим № 5445 частково недійсним у частині покупця - ОСОБА_1 ; визнати його покупцем квартири АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу від 10 грудня 1999 року за реєстровим № 5445 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С.; визнати договір купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 2008 року за реєстровим № 3145, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченком В.Ф. недійсним.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва віл 05 лютого 2016 року у справі № 755/12188/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року в позві ОСОБА_10 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_11 про визнання стороною договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору купівлі-продажу - відмовлено.

У зв`язку з чим, вище викладеними рішеннями судів встановлено, що договір купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 2008 року за реєстровим № 3145, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченком В.Ф. не є удаваним правочином та не вбачається підстав для визнання даного договору недійсним.

Інших доводів щодо визнання договору купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 2008 року недійсним, позивачем суду не наведено, обґрунтувань не надано.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Однак стороною відповідача було заявлено в судовому засіданні про застосування строків позовної давності.

Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Отже, у позивача, який пред`явив вимогу про розірвання договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , який був укладений 14 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 , та ОСОБА_5 , що був вчинений на нотаріальному бланку ВМА 044918, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченком Володимиром Федоровичем та зареєстрованому у реєстрі за №3145, строк позовної давності закінчився 14 жовтня 2011 року.

Судом встановлено, що із даним позовом позивач звернувся до суду 11 грудня 2019 року, тобто вочевидь із пропуском загальної позовної давності тривалістю у три роки, а тому суд застосовує приписи частини четвертої статті 267 ЦК України, про що заявлено стороною відповідача, та відмовляє у позові.

Перевіряючи доводи відповідача викладених в заяві в частині застосування позовної давності до основної вимоги, норм закону щодо позовної давності, враховуючи, що переривання, зупинення перебігу позовної давності судом не встановлено, факт укладення договору про збільшення позовної давності судом не встановлений, тому суд прийшов до висновку, що строк позовної давності до основної вимоги сплинув, що як наслідок є підставою для відмови у позові.

Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання договору купівлі-продажу квартири.

З огляду на те, що суд відмовляє у позові, а судові витрати понесені лише позивачем, на підставі статті 141 ЦПК України їх розподіл не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 11, 15-16, 253-255, 256, 257, 260-261, 267, 509, 526-230, 61-611, 627-628, 637, 632, 651, 655, 691-692, ЦК України, ст. ст. 10, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання договору купівлі - продажу квартири- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 14 грудня 2020 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 ІПН НОМЕР_1 , місце проживання : АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_4 ІПН НОМЕР_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя: