печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2020 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Батрин О.В.

секретар судового засідання Шевченко Т.В.,

справа № 757/55931/17-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач 1: Держава України в особі Кабінету Міністрів України

відповідач 2: Державна казначейська служба України

третя особа 1: Антитерористичний центр при Службі безпеки України

третя особа 2: Міністерство оборони України

третя особа 3: Міністерство внутрішніх справ України

третя особа 4: Головне управління Національної Гвардії України

третя особа 5: Служба безпеки України

третя особа 6: Адміністрація Державної прикордонної служби України

третя особа 7: Донецька обласна військово-цивільна адміністрація

третя особа 8: Міністерство юстиції України

третя особа 9: Управління державної охорони України

третя особа 10: Міністерство розвитку громад та територій України

третя особа 11: Російська федерація в особі Уряду Російської Федерації

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи Антитерористичний центр при Службі безпеки України, Міністерство внутрішніх справ України, Головне управління Національної Гвардії України, Служба Безпеки України, Адміністрація Державної прикордонної служби України, Донецька обласна військово-цивільна адміністрація, Міністерство юстиції України, Управління державної охорони України, Міністерство розвитку громад та територій України, Російська федерація в особі Уряду Російської Федерації про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої в результаті проведення антитерористичної операції в місті Донецьк,

представник позивача ОСОБА_2 ,

представники відповідача 1 Держава України в особі Кабінету Міністрів України та третьої особи 8 Міністерства юстиції України - Ферштей А.М., Харчук Р.І.

представник третьої особи 1 Антитерористичного центру при Службі безпеки України - Поляк У.Ю.

представник третьої особи 2 Міністерства оборони України - Дідик В.А.

представник третьої особи 3 Міністерства внутрішніх справ України Какоркіна З.М.

представники третьої особи 5 Служби безпеки України - Осипов Д.О., Ярко О.Ю.

представник третьої особи 9 Управління державної охорони України - Коцупал Д.О.

представники третьої особи 10 Міністерства розвитку громад та територій України - Гаврилюк Е.В., Ткаченко О.Ю.

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи Антитерористичний центр при Службі безпеки України, Міністерство внутрішніх справ України, Головне управління Національної Гвардії України, Служба Безпеки України, Адміністрація Державної прикордонної служби України, Донецька обласна військово-цивільна адміністрація, Міністерство юстиції України, Управління державної охорони України, Міністерство розвитку громад та територій України, Російська федерація в особі Уряду Російської Федерації про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої в результаті проведення антитерористичної операції в місті Донецьк, у якому просила стягнути у відшкодування заподіяної матеріальної шкоди суму 1 500 000 грн. та моральної - суму 1 000 000 грн.

Обґрунтовуючи свій позов, позивач вказала, що вона є власницею будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та який був єдиним об`єктом нерухомого майна, що належав родині і використовувався для їхнього постійного проживання. Після початку проведення антитерористичної операції зона аеропорту м. Донецьк опинилася на лінії бойового зіткнення українських військових та бойовиків терористичної організації «Донецька Народна Республіка». Зазначений район піддавався щоденним обстрілам, відповідно в районі аеропорту м. Донецька було зруйновано багато житлових будівель та майже всю інфраструктуру. Внаслідок бойових обстрілів 06.02.2015 року та влучення снарядів, будинок позивача зруйновано, майно, що знаходилося у будинку, - пошкоджене. У результаті попадання снарядів в будинок відбулося майже повне його руйнування, останній має нежилий стан та потребує капітального ремонту, не може використовуватися родиною позивачів для подальшого проживання в ньому. За вказаним фактом та на підставі заяви позивача здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002564. Тому, позивач вважає, що вина за спричинення їй матеріальної та моральної шкоди лежить на Державі внаслідок проведення антитерористичної операції, у зв`язку з чим звернулась до суду із вказаним позовом.

Ухвалою суду від 27.09.2017 року (суддя Остапчук Т.В.) провадження у справі відкрито та призначено судове засідання на 07.11.2017 року (т. 1 а.с. 40).

13.11.2017 року представником третьої особи Антитерористичного центру при Службі безпеки України - Трохимчуком В. до суду надано письмові заперечення на позовну заяву, відповідно до якого Антитерористичний центр при Службі безпеки України не є належним відповідачем у справі, оскільки таким відповідачем має бути безпосередній заподіювач шкоди, відсутній причинно-наслідковий зв`язок та вина Антитерористичного центру при Службі безпеки України у завданні шкоди позивачу. Докази у підтвердження завданої шкоди не є належними та допустимими, відсутній вирок у кримінальній справі щодо засудження особи/осіб за ст. 258 КК України - терористичний акт. На даний час в Україні відсутній закон, котрий би вирішував питання відшкодування шкоди, завданої внаслідок терористичного акту, а посилання позивача на норми Кодексу цивільного захисту України є безпідставним, оскільки його положення не регулюють питання відшкодування шкоди, завданої внаслідок терористичного акту. Моральна шкода не підтверджена доказами, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів та завданою шкодою. Крім того, зазначив, що забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб`єктами господарювання (т. 1 а.с. 76-91).

06.11.2017 року від представника відповідача Державної казначейської служби України - Тимофєєвої Т.М. до суду надійшли заперечення на позовну заяву, відповідно до яких Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що руйнування спричинені саме проведенням антитерористичної операції у зазначеному позивачем районі, не визначені особи, якими були завдані зазначені руйнування, не встановлено факту наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та спричиненою позивачу шкодою. Також зауважив, що місцеві адміністрації на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей та військово-цивільні адміністрації є розпорядниками бюджетних коштів, повноваження щодо відшкодування шкоди, завданої проведенням антитерористичної операції, покладається саме на них. Проведення АТО спрямоване на припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки всього населення України, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності та відновлення миру і правопорядку на території проведення таких дій. У зв`язку з цим, суб`єктами боротьби з тероризмом вживаються активні заходи з проведення АТО, яка здійснюється відповідно до Закону України «Про боротьбу з тероризмом» (т. 1 а.с. 105-108).

06.11.2017 року від представника третьої особи Донецької обласної військово-цивільної адміністрація - Сагайдак Л.Ю. надійшли письмові пояснення, відповідно до яких наданими позивачем доказами не доведено, чи мала місце дія, на яку посилається позивач, як на підставу виникнення вимоги про стягнення шкоди, чи мала місце шкода та її розмір, причинно-наслідковий зв`язок між дією та матеріальної шкодою. Наданий позивачем акт про руйнування належного їй будинку містить лише інформацію про наявність осіб, яким відомі обставини, що стосується справи та які мали б бути залучені до участі у справі в якості свідків. Крім того, на даний час в Україні відсутній закон, котрий би вирішував питання відшкодування шкоди, завданої внаслідок терористичного акту (т. 1 а.с. 124-130).

06.11.2017 року від представника третьої особи Адміністрації Державної прикордонної служби України - Непийвода В.О. до суду надішли письмові пояснення, відповідно до яких спеціальні нормативно-правові акти щодо відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях відсутні, з системного аналізу Кодексу цивільного захисту України (далі - КСЦ України) та Закону України «Про боротьбу з тероризмом» випливає, що вони регулюють подібні за змістом відносини відповідно до ч. 8 ст. 8 ЦПК України до спірних правовідносин щодо відшкодування позивачу шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження квартири терористичним актом, а саме щодо механізму визначення розміру відшкодування слід застосовувати норму ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, яка узгоджується зі ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Водночас, відповідно до наявних в матеріалах справи доказів, позивач не здійснювала передачу зруйнованого житла місцевій державній адміністрації або органам місцевого самоврядування, тобто недотримання вимог ч. 9 ст. 86 КЦС України унеможливлює застосування інших норм КЦС України. Крім того, без визначення наявності злочину, передбаченого ст. 258 КК України, підстав для проведення відшкодування шкоди, завданої терористичним актом позивач не має (т. 1 а.с. 131-136).

Ухвалою суду (суддя Остапчук Т.В.) від 07.11.2017 року, занесеною до журналу судового засідання, до матеріалів справи приєднані письмові заперечення на позовну заяву представника відповідача Кабінету Міністрів України, представників третіх осіб Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства розвитку громад та територій України, Управління державної охорони України, відповідно до яких збитки, завдані майну позивача є наслідком дій незаконних збройних формувань, що перебувають на території Донецької області. Докази у підтвердження завданої шкоди не є належними та допустимими, а саме акт обстеження житлового будинку по АДРЕСА_1 , складений представниками невизнаної Донецької Народної Республіки, відсутній вирок у кримінальній справі щодо засудження особи/осіб за ст. 258 КК України - терористичний акт. На даний час в Україні відсутній закон, котрий би вирішував питання відшкодування шкоди, завданої внаслідок терористичного акту. Крім того, зазначили, що вони не є належними відповідачами у справі, оскільки таким відповідачем має бути безпосередній заподіювач шкоди, відсутній причинно-наслідковий зв`язок та вина відповідачів та третіх осіб у завданні шкоди позивачу, відсутні докази завдання моральної шкоди. Відповідно до Закону України «Про особливості державної політки із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» відповідальність за матеріальну чи нематеріальну завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права (т. 1 а.с. 141-178).

13.11.2017 року від представника третьої особи Донецької обласної військово-цивільної адміністрація - Сагайдак Л.Ю. надійшли письмові пояснення, які є аналогічними письмовим пояснення від 06.11.2017 року (т. 1 а.с. 206-212).

22.12.2017 року від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла заява про зміну розміру позовних вимог, відповідно до якої просила стягнути з Держави в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Національної Гвардії України на її користь заподіяну їй майнову шкоду у розмірі 833 150 грн. 00 коп. та заподіяну їй моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн. 00 коп. (т. 1 а.с. 221-239).

Представники Адміністрації Державної прикордонної служби України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Міністерства оборони України, Головного управління Національної Гвардії України, Міністерства внутрішніх справ України до суду надали письмові пояснення на уточнену позовну заяву, відповідно до яких вказали, що вони не є належним відповідачами у справі, оскільки не наділені повноваженнями представляти Державу Україна. Збитки, завдані майну позивача, є наслідком дій незаконних збройних формувань, що перебувають на території Донецької області. На даний час в Україні відсутній закон, котрий би вирішував питання відшкодування шкоди, завданої внаслідок терористичного акту, а посилання позивача на норми КЦЗ України є безпідставним, оскільки його положення не регулюють питання відшкодування шкоди, завданої внаслідок терористичного акту. Моральна шкоди не підтверджена доказами, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів та завданою шкодою (т. 2 а.с. 35-80).

27.02.2018 року від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до суду надійшла заява, відповідно до якої, на підставі ст. 49 ЦПК позивач відмовилась від позовних вимог, заявлених до відповідачів Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Міністерства оборони України, Головного управління Національної Гвардії України, Міністерства внутрішніх справ України та просила прийняти до розгляду уточнену позовну заяву, відповідно до якої просила стягнути з Держави в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України на її користь майнову шкоду у розмірі 833 150 грн. 00 коп. та заподіяну їй моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн. 00 коп. (т. 2 а.с. 82-89).

28.02.2018 року від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до суду надійшла відповідь на відзиви, відповідно до якої наявність вироку в кримінальному провадженні та встановлення винних осіб не є обов`язковою умовою для присудження компенсації за зруйноване внаслідок терористичного акту майно на підставі ст. 19 України «Про боротьбу з тероризмом». Крім того, є загальновідомим фактом, що в період антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей пошкоджені (зруйновані) об`єкти соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності, а позивач надала докази щодо зруйнування належного їй будинку, а саме акт про руйнування будинку від 16.02.2015 року, акт обстеження будинку від 18.02.2015 року, акт про пожежу від 16.02.2015 року, висновок № 1741 за результатами проведення будівельно-технічного дослідження від 13.11.2017 року, фото будинку (т. 2 а.с. 90-95).

Ухвалою суду (суддя Остапчук Т.В.) від 01.03.2018 року вказану справу направлено для розгляду за підсудністю до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області - за місцем знаходження знищеного нерухомого майна (т. 2 а.с. 114-115), яка постановою Апеляційного суду м. Києва від 10.05.2018 року скасована та справа направлена до суду для подальшого розгляду (т. 2 а.с. 157-159).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.06.2018 року цивільну справу розподілено судді Батрин О.В. (т. 2 а.с. 178).

Ухвалою суду від 15.06.2018 року провадження у справі відкрито та призначено підготовче судове засідання на 05.09.2018 року (т. 1 а.с. 180).

30.07.2018 року від представника Адміністрації Державної прикордонної служби України - Непийвода В. до суду надійшли письмові пояснення щодо повторно уточненої позовної заяви, які є аналогічними раніше поданим (т. 2 а.с. 195-201).

05.09.2018 року проведено підготовче судове засідання та судовий розгляд справи призначено на 06.11.2018 року (т. 2 а.с. 218).

12.09.2018 року представником третьої особи Міністерства внутрішніх справ України - Отроди Т.Ю. до суду надано відзив на позовну заяву, який є аналогічним раніше поданим письмовим поясненням (т. 3 а.с. 1-11).

17.09.2018 року, 18.09.2018 року, 09.10.2018 року представниками третіх осіб Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Управління державної охорони України, представником відповідача Кабінету Міністрів України до суду надані письмові заперечення та відзиви на позов, які є аналогічним раніше поданим (т. 3 а.с. 22-68).

12.10.2018 року від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до суду надійшла відповідь на відзив відповідача Кабінету Міністрів України, в якій викладений зміст є аналогічним раніше поданій відповіді на відзив відповідача (т. 3 а.с. 69-72).

Ухвалою суду від 22.07.2019 року зупинено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи Антитерористичний центр при Службі безпеки України, Міністерство внутрішніх справ України, Головне управління Національної Гвардії України, Служба Безпеки України, Адміністрація Державної прикордонної служби України, Донецька облдержадміністрація, обласна військово-цивільна адміністрація, Міністерство юстиції України, Управління державної охорони України, Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Російська федерація в особі Уряду Російської Федерації про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої в результаті проведення антитерористичної операції в місті Донецьк до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 265/6582/16-ц (т. 3 а.с. 168-169).

Ухвалою суду від 21.12.2019 року поновлено провадження у справі та призначено судове засідання на 16.03.2020 року (т. 3 а.с. 190).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини та підстави, викладені у письмовій промові.

Представники відповідача Держава України в особі Кабінету Міністрів України та третьої особи Міністерства юстиції України - Ферштей А.М. , Харчук Р.І. заперечили щодо задоволення позовних вимог з підстав, наведених у відзиві.

Представники третіх осіб Антитерористичного центру при Службі безпеки України -Поляк У.Ю., Міністерства оборони України - Дідик В.А., Міністерства внутрішніх справ України Какоркіна З.М., Служби безпеки України - Осипов Д.О., Ярко О.Ю., Управління державної охорони України - Коцупал Д.О., Міністерства розвитку громад та територій України - Гаврилюк Е.В. , Ткаченко О.Ю. позовні вимоги не визнали, з підстав, викладених у письмових поясненнях.

Представник відповідача Державної казначейської служби України, представники третіх осіб Головного управління Національної Гвардії України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Донецької обласної військово-цивільної адміністрації, Російської федерації в особі Уряду Російської Федерації до судового засідання не з`явились з невідомих причин. Тому суд розглянув справу у їх відсутність.

Допитана як свідок на підставі ст. 184 ЦПК України позивач ОСОБА_1 підтвердила обставини, викладені в позовні заяві. Вказала, що внаслідок постійних обстрілів та влучення снаряду належний їй будинок був пошкоджений, практично зруйнований, майже все згоріло, пошкоджені стелі, стіни, а також зруйновано та пошкоджено все майно, що знаходилось у квартирі: меблі, побутова техніка, сантехніка, посуд, особисті речі.

Допитані як свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яка є донькою та відповідно зятем позивача ОСОБА_1 , підтвердили обставини, на котрі посилались позивач. Вказали, що до 27.05.2014 року вони проживали в м. Донецьку. Після початку воєнних дій переїхали разом з дітьми в м. Київ. У подальшому повертались додому, але згодом переїхали до Полтавської області. Улітку 2015 року в телефонній розмові з позивачем дізнались про те, що належний позивачу будинок згорів внаслідок влучення в нього снаряду, оскільки в той час було зруйновано багато житлових будівель та будинок позивача знаходить в трьох кілометрах від аеропорту м. Донецька. Також зазначили, що в 2014 році в будинку був зроблений капітальний ремонт.

Заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів та третіх осіб, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними побудовами по АДРЕСА_1 та земельної ділянки за вказаною адресою (т. 1 а.с. 24-26).

У зв`язку із безпосереднім розташуванням населеного пункту - м. Донецька на лінії бойового зіткнення українських військових з бойовиками терористичної організації, здійсненням обстрілів, запусками снарядів та бойовими вильотами військової авіації, позивач вимушена була, з метою збереження власної безпеки та життя, виїхати з місця свого постійного проживання та стати на облік як внутрішньо переміщена особа (т. 1 а.с. 35).

Виявивши факт знищення будинку та пошкодження майна, що знаходилося всередині, за заявою позивача внесено відомості до ЄРДР за № 0000379 за ч. 3 ст. 158 КК України - крадіжка, поєднана з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище або що завдала значної шкоди потерпілому.

Відповідно до акту про руйнування житлового будинку, складеного 16.02.2015 року, житловий будинок позивача по АДРЕСА_1 , повністю зруйновано у зв`язку з прямим попаданням снаряду, у результаті чого виникла пожежа, що призвело до повного пошкодження майна (т. 1 а.с. 29).

Відповідно до акту про пожежу, складеного інспектором групи НД та ПР 7 ПСЧ старшого лейтенанта служби громадянської охорони Паращевини Ю.К. та інспектором групи НД та ПР 7 ПСЧ молодшого лейтенанта служби громадянської охорони Олійник К.О. від 16.02.2015 року, вбачається пошкодження будинку позивача: відсутній дах, пошкоджені стіни, підлога, керамічна плитка, ламінат, гіпсокартонові стелі, двері, дверні пройоми, вікна, пошкоджено газо-, електро-, водопостачання, а також зруйновано та пошкоджено все майно, що знаходилось у квартирі: меблі, побутова техніка, сантехніка, посуд, особисті речі (т. 1 а.с. 27).

Актом, складеним комісією Управління житлово-комунального господарства адміністрації Куйбишевського та Київських районів м. Донецька від 18.02.2015 року, встановлено, що внаслідок проведення бойових дій виникла пожежа житлового будинку АДРЕСА_1 , внасліок чого житловий будинок повністю зруйнований (т. 1 а.с. 28).

Вказане також стверджується і фотофіксацією (т. 1 а.с. 30-34).

20.10.2015 року за заявою ОСОБА_1 внесено відомості до ЄРДР за № 0002564 за ознаками вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 194 КК України, а саме, що 06.02.2015 року під час артилерійського обстрілу м. Донецьк невстановленими особами було зруйновано приватний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , внаслідок чого останнім завдано матеріальну шкоду на суму, яка встановлюється (т. 1 а.с. 237).

29.09.2017 року позивач ОСОБА_1 направила на адресу Кабінету Міністрів України звернення щодо виплати компенсації за зруйноване майно під час проведення антитерористичної операції на території з режимом надзвичайної ситуації державного рівня соціального і військового характеру (т. 2 а.с. 8-10).

Листом Міністерства з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України № 22/К-972-5.2-1019 від 07.11.2017 року позивача ОСОБА_1 повідомлено про відсутність нормативно-правового акту, який дозволяє вирішити питання відшкодування шкоди фізичним особам, які постраждали під час бойових дій у Донецькій та Луганській областях та одночасно повідомлено, про перебування у Верховній Раді України декілька законопроектів щодо відшкодування збитків за зруйноване, знищене або пошкоджене приватне житло особам, приватне житло або приватні домогосподарства яких були пошкоджені (зруйновані) під час проведення антитерористичної операції (т. 2 а.с. 11).

Відповідно до висновку № 1741 від 13.11.2017 року за результатами проведення будівельно-технічного дослідження вартість ремонтно-відновлювальних робіт (житловий будинок літ. А-1, а1, а2, а3), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , пошкодженого в результаті артилерійського обстрілу на момент проведення дослідження становить 833 150 грн.00 коп., згідно з наданими фото будівля житлового будинку (літ. А-1, а1, а2, а3) зазнала значних ушкоджень фактично до повного знищення будівлі, згідно з наданимих фото будівля, та пояснень власника, житловий будинок (літ. А-1, а1, а2, а3) був пошкоджений від ураження важкої зброєю, після якого почалася пожежа, внаслідок чого будівля вигоріла повністю, на даний час піддається руйнуванню від природних факторів (т. 1 а.с. 230-232).

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» від 02.12.2015 № 1275-р. м. Донецьк відноситься до населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Обґрунтовуючи вимоги позивач посилається на спричинення їй матеріальної та моральної шкоди, оскільки вона не отримала від держави житла чи компенсації за руйнування під час терористичного акту належного їй майна, на яке вона, на її думку, має право згідно з Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та ст. 86 КЦЗ України.

Зобов`язання держави щодо поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.

Положення преамбули Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» передбачають те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні зобов`язання.

Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.

Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50).

Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатися як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

Позивач обґрунтувала розмір завданої їй шкоди вартістю ремонтно-відновлювальних робіт зруйнованого будинку, керуючись при цьому ст. 86 КЦЗ України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, та зазначили, що шкода, завдана внаслідок терористичного акту, має бути відшкодована державою.

Частина 1 ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону, з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

З огляду на зміст наведених положень закону реалізація права на отримання відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам житлової нерухомості громадян, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.

При цьому, у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати зазначеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08).

Крім того, відповідно до ч. 8 ст. 86 і ч. 3 ст. 89 КЦЗ України постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок), який викладений у редакції постанови постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року № 623.

Отже передбачене ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави Україна такого відшкодування за пошкоджений у період проведення АТО житловий будинок. З аналогічних підстав не породжує у позивача такого очікування і стаття 86 КЦЗ України.

Відповідно до змісту статті 85 КЦЗ України відшкодування матеріальних збитків постраждалим внаслідок надзвичайних ситуацій здійснюється у порядку, визначеному законом.

Тому, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення АТО внаслідок пошкодження під час терористичного акту належного позивачеві на праві власності будинку, не має у законодавстві України юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача.

Стаття 86 КЦЗ України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій, встановлює як умови такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому положення ч. 10 зазначеної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема ч. 9, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави добровільне передання постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання.

Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодування виключно на державу, оскільки передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема, є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (пункт 1 частини першої статті 49 цього Кодексу). Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюються за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладених відповідно до законодавства про страхування (п. 3 ч. 3 ст. 84 Кодексу цивільного захисту України).

Отже, вимоги позивача про відшкодування шкоди за пошкоджене внаслідок терористичного акта майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними.

Водночас, позивач (за умови доведення певних умов) має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач зазначила, що держава порушила вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Проте, позивач помилково вважала, що має право вимоги до держави про відшкодування за її рахунок шкоди, завданої пошкодженням (знищенням) внаслідок терористичного акту житлового будинку у розмірі реальної вартості його ремонтно-відновлювальних робіт.

Також позивач посилається на відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та ненадання іншого житла та нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ.

Так, відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Щодо права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114).

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини» (Dogan and Others v. Turkey), заява № 8803-8811/02; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armenia), заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року у справі «Саргсян проти Азербайджану» ( Sargsyan v. Azerbaijan), заява № 40167/06,§ 152-242).

Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за його невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, провадження № 14-17цс19.

Таким чином, правовою підставою для виплати компенсації, а не відшкодування шкоди, є не положення статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України, а невиконання державою позитивного обов`язку розробити і запровадити у країні спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення АТО у Донецькій та Луганській областях, на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції.

Водночас, виникнення у позивача права на компенсацію у зв`язку з порушенням Україною позитивних зобов`язань з виконання Конвенції пов`язується з фактом знищення або пошкодження майна, їй належного. Позивач має право на надання судового захисту у разі порушення не абстрактного, а конкретного суб`єктивного цивільного права, оскільки саме з цим пов`язується виникнення в особи права на позов не у процесуальному, а у матеріальному сенсі.

Особа, яка не довела пошкодження або знищення власного майна у результаті невиконання державою своєї превентивної функції, не вправі розраховувати на застосування стосовно неї дієвого та ефективного механізму. Не має правового значення, чи пов`язано це з існуванням об`єктивних перешкод, що не залежать від волі позивача, чи воно не пов`язано з такими об`єктивними перешкодами.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підтвердження руйнування належного позивачу будинку та завданої матеріальної шкоди у розмірі 833 150 грн. 00 коп. останньою надано до суду акт про руйнування будинку від 16.02.2015 року, акт про пожежу від 16.02.2015 року, акт обстеження будинку від 18.02.2015 року, фотознімки.

Проте, суд не бере вказані документи, як належні та допустимі докази у справі, оскільки останні виготовлені та скріплена печаткою так званої «Донецької Народної Республіки».

Зазначені акти та фотознімки не є документами, на підставі якого суд може зробити висновок про наявність підстав для стягнення з відповідачів компенсації.

Також суд не бере як допустимий доказ на підтвердження завданої матеріальної шкоди висновок № 1741 за результатами проведення будівельно-технічного дослідження від 13.11.2017 року, оскільки експерте дослідження та визначення вартості ремонтно-відновлювальних робіт проводилось житлового будинку АДРЕСА_1 .

При цьому, як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок з надвірними побудовами за адресою: АДРЕСА_1 .

З огляду на вказане, суд доходить висновку про недоведеність позовних вимог в частині відшкодування майнової шкоди.

Обґрунтовуючи позов позивач посилається на положення ст. 23 ЦК України як на правову підставу для відшкодування моральної шкоди.

Так, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56 Конституції України).

При цьому, п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди як спосіб захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Згідно з п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах по відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 р. № 4 у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що пошкодження її майна відбулося внаслідок незаконних дії чи бездіяльності держави в особі компетентних органів, що свідчить про відсутність усіх складових елементів правопорушення, сукупність яких відповідно до закону є підставою для відповідальності заподіювача за завдану моральну шкоду. Крім того, позивач у своєму позові не навів, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, в чому вона проявилась.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 22, 23, 319, 321, 1166, 1167 ЦК України, ст. 1, 3, 4, 19, 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», ст. 10, 76, 81,141,209,211, 258-259, 263-265, 352-355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи Антитерористичний центр при Службі безпеки України, Міністерство внутрішніх справ України, Головне управління Національної Гвардії України, Служба Безпеки України, Адміністрація Державної прикордонної служби України, Донецька обласна військово-цивільна адміністрація, Міністерство юстиції України, Управління державної охорони України, Міністерство розвитку громад та територій України, Російська федерація в особі Уряду Російської Федерації про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої в результаті проведення антитерористичної операції в місті Донецьк - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

відповідач 1: Держава України в особі Кабінету Міністрів України: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2,

відповідач 2: Державна казначейська служба України: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6,

третя особа 1: Антитерористичний центр при Службі безпеки України: 01010, м. Київ, вул. Московська, 5/2,

третя особа 2: Міністерство оборони України: 03168, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 6,

третя особа 3: Міністерство внутрішніх справ України: 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10,

третя особа 4: Головне управління Національної Гвардії України: 03151, м. Київ, вул. Народного ополчення, 9-а,

третя особа 5: Служба безпеки України: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 33,

третя особа 6: Адміністрація Державної прикордонної служби України: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 26,

третя особа 7: Донецька обласна військово-цивільна адміністрація: 84313, Донецька область, м. Краматорськ, площа Миру, 2,

третя особа 8: Міністерство юстиції України: 01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, код ЄДРПОУ

третя особа 9: Управління державної охорони України: 01024, м. Київ, вул.. Богомольця, 8,

третя особа 10: Міністерство розвитку громад та територій України: 01601, м. Київ, вул. Велика Житомирська, 9, .

третя особа 11: Російська федерація в особі Уряду Російської Федерації: адреса посольства Російської Федерації в Україні: 03049, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 27

Суддя Батрин О.В.