Справа № 346/6757/13-ц
Провадження № 22-ц/4808/161/20
Головуючий у 1 інстанції П`ятковський В. І.
Суддя-доповідач Василишин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Максюти І.О., Горейко М.Д.,

секретаря Капущак С.В.

за участю відповідача ОСОБА_1

адвоката Савчук М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 04 листопада 2019 року у складі судді П`ятковського В.І., ухвалене у м. Коломия, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Коломийської міської ради про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Коломийської міської ради, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_1 про визнання рішень органу місцевого самоврядування незаконними та їх скасування, визнання недійсним договору дарування, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Коломийської міської ради про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Коломийської міської ради №1031 від 11 серпня 2004 року їй передано у власність 0,10 га земельної ділянки по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку. На підставі вказаного рішення вона оформила державний акт на право власності на земельну ділянку.

Рішенням Коломийської міської ради №1415-26/2012 їй передано у власність земельну ділянку для ведення садівництва по АДРЕСА_2 площею 1139 кв.м., однак оформила документ власності на цю земельну ділянку, оскільки виник спір з відповідачами з приводу суміжного землекористування, - відповідачі самовільно приєднали частину земельної ділянки та розпочали будівництво огорожі, заявивши, що згідно державних актів,є власниками земельної ділянки.

У зв`язку з вищенаведеним, з урахуванням збільшених позовних вимог, просила визнати недійсними державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,0600 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий 22 лютого 2006 року ОСОБА_3 , державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,0418 га для садівництва, виданий 13 лютого 2006 року ОСОБА_3 , державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий 13 березня 2008 року ОСОБА_1 , державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :19:002:0044, виданий 05 січня 1995 року ОСОБА_4 , зобов`язати відповідачів не чинити їй перешкод в користуванні земельною ділянкою площею 1139 кв.м. по АДРЕСА_1 , яка надана для ведення садівництва.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 13 березня 2015 року позов в частині позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними державного акту про право власності на земельну ділянку площею 0,0600 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий 22 лютого 2006 року ОСОБА_3 та державного акту про право власності на земельну ділянку площею 0,0418 га для садівництва, виданий 13 лютого 2006 року ОСОБА_3 залишено без розгляду.

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Коломийської міської ради, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_1 про визнання рішень органу місцевого самоврядування незаконними та їх скасування, визнання недійсним договору дарування.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до пункту 1 рішення Коломийської міської ради № 106 від 23 квітня 1993 року ОСОБА_4 надана у безстрокове користування земельна ділянка площею 600 кв.м по АДРЕСА_3 для будівництва індивідуального житлового будинку.

Відповідно до пункту 40 рішення Коломийської міської ради № 10 від 21 січня 1994 року ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_3 . На підставі вказаного рішення ОСОБА_4 видано державний акт на право приватної власності на землю, а 19 травня 2007 року останній, відповідно до договору дарування, подарував вказану земельну ділянку ОСОБА_1 .

Посилаючись на порушення меж накладення земельних ділянок№ 106 та № 104 «А», просила визнати незаконними та скасувати пункт 1 рішення Коломийської міської ради № 106 від 23 квітня1993 року, пункт 40 рішення Коломийської міської ради № 10 від 21 січня 1994 року в частині передачі у приватну власність присадибної земельної ділянки площею 0,1 га по АДРЕСА_3 та визнати недійсним договір дарування ОСОБА_1 земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Григорець М.В. 19 травня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №1308.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від24 січня 2019 року об`єднано в одне провадження вищевказані позови.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 04 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_2 посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи, на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що висновок суду про те, що вона не була користувачем спірної земельної ділянки в розумінні Земельних кодексів України, що діяли на території України в різні період часу є помилковим, оскільки при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення.

Вказує, що станом на 05 січня 1995 року, тобто станом на дату передачі ОСОБА_5 у власність земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером :19:002:0044 по АДРЕСА_3 , розмір загальна площа земельної ділянки АДРЕСА_4 , яка належала ОСОБА_6 , становила 2429,0 кв.м.

Зазначає, що вона є власником на праві приватної власності та законним користувачем єдиної земельної ділянки по АДРЕСА_4 , загальною площею 0,2429 га, з яких 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,1139 га для ведення садівництва, проте із загальної площі земельної ділянки «зникла» площа 0,029 га.

Суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки обставинам встановленим висновком комісійної судової земельно-технічної експертизи №5080/17-21 від 28 березня 2018 року.

Крім того, судом першої інстанції зазначено, що ОСОБА_4 надано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га із земельні запасу, що не відповідає встановленим обставинам справи.

У зв`язку з вищенаведеним, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_7 подала відзив на апеляційну скаргу та вказала, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки апелянт не наводить жодних доводів, яке саме її право порушено, що дало їй можливість звертатися до суду із позовом, адже з переходом права власності на будинок на підставі договору купівлі-продажу від 19 липня 2003 року ОСОБА_2 перейшло право користування земельною ділянкою призначеною для обслуговування придбаного житлового будинку. В свою чергу, даний спір є щодо розміру земельної ділянки, що призначена для садівництва, право на яку не перейшло водночас із переходом права власності на житловий будинок. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В попередньому засіданні апеляційного суду представники ОСОБА_2 вимоги скарги підтримали повністю, просили скаргу задоволити з підстав вказаних у ній.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 скаргу не визнали, просили відмовити в її задоволенні з підстав вказаних у відзиві.

Суд оголосив перерву у зв`язку з необхідністю додаткового вивчення матеріалів справи, враховуючи пояснення надані обома сторонами.

Після перерви в судовому засіданні 05 березня 2020 року сторона апелянта заявила клопотання про її продовження у зв`язку з вступом у справу нового адвоката Матвіїва Б.М.

Клопотання судом було задоволено та продовжено перерву до 17 березня 2020 року - 10.45 год.

У дане судове представники апелянта не з`явилися.

О 10.10 год - 17 березня 2020 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_8 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою, долучивши медичну довідку.

АдвокатМатвіїв Б.М. також подав клопотання про відкладення розгляду справу у зв`язку з хворобою, о 10.20 год 17 березня 2020 року, доказів про наявність захворювання не долучив.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 при вирішенні клопотань поклалися на розсуд суду.

За наслідком розгляду клопотань суд ухвалив в їх задоволенні відмовити, з огляду на ту обставину, що апелянт та її представники належно повідомлені про час та місце судового розгляду, сторони дали свої пояснення. З огляду на обставини вказані в клопотанні представника ОСОБА_8 така є поважною, однак підстав продовження перерви немає, оскільки представник дав свої пояснення суду.

В свою чергу, адвокат Матвіїв Б.М., який вступив у справу, заявлене клопотання жодним чином не підтвердив, у судове засідання не з`явився, тоді як особисто подавав клопотання до канцелярії суду того ж дня о 10.10 год.

За таких обставин колегія суддів вважає за можливе слухати справу у їх відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України з огляду на те, що сторона розпорядилася своїм процесуальним правом, підстав для продовження перерви не вбачається з огляду на строк розгляду даної справи.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 апеляційну скаргу заперечили, посилаючись на її безпідставність.

Інші учасники процесу усудове засідання не з`явилися, про час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку були повідомлені, тому колегія суддів вважає за можливе слухати справу у їх відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідача, пояснення відповідача та його представника, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювані державні акти на право власності на землю,рішення Коломийської міської ради, договір дарування від 19 травня 2007 року не порушують права і охоронювані законом інтереси позивача, оскільки ні у власності, ні у користуванні позивача спірна земельна ділянка чи її частина не перебувала.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 19 липня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, за умовами якого ОСОБА_2 придбала в ОСОБА_9 житловий будинок з належними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (том 1 а.с.8).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 23 червня 2005 року ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 190020106 (том 1 а.с.9).

Рішенням Коломийської міської ради № 1415-26/2012 від 20 грудня 2012 року ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку для ведення садівництва площею 1139 кв.м. по АДРЕСА_4 (том 1 а.с.19).

Пунктом 40 рішенням Коломийської міської ради № 10від 21 січня 1994 року, ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_3 площею 0,1000 га (том 1 а.с. 74-75).

На підставі вищенаведеного рішення, 05 січня 1995 року ОСОБА_4 видано державний акт на право приватної власності на землю по АДРЕСА_3 , площею 0,1000 га для індивідуального будівництва (том 1 а.с. 119).

19 травня 2007 року ОСОБА_4 подарував належну йому земельну ділянку ОСОБА_1 , що підтверджується копією Договору дарування земельної ділянки (а.с.72).

26 червня 2007 року складено акт установлення та узгодження меж землекористувачів в натурі (а.с. 69).

На підставі вищевказаного договору дарування, ОСОБА_1 13 березня 2008 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_3 площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку (том 1 а.с.10).

Згідно рішення Коломийської міської ради від 25 березня 2010 року № 77 індивідуальному житловому будинку на приватизованій земельній ділянці по АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_1 надано адресний номер: АДРЕСА_5 (том 1 а.с. 73).

Висновком комісійної судової земельно-технічної експертизи № 5080/17-21 від 28березня 2018 року, зокрема, встановлено, що загальна площа земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_4 , яка на час проведення дослідження знаходиться в користуванні ОСОБА_2 по АДРЕСА_5 , станом на 05 січня 1995 року становила площу 2429 кв.м., в тому числі 1225 кв.м., які необхідно зареєструвати за користувачами та 1204 кв.м. лишки земельної ділянки. Також встановлено наявність порушення меж та накладення земельних ділянок по кварталу 60, до якого належить земельна ділянка АДРЕСА_4 та АДРЕСА_6 при передачі у власність земельної ділянки кадастровий номер :19:002:0044 площею 0,1000 га розташованої по АДРЕСА_3 , ОСОБА_4 станом на час оформлення документів та видачі державного акту від 05 січня 1995 року, що графічно відображено на план-схемі в Додатках 10, 11 до висновку. Накладення становить частину земельної ділянки з імовірними розмірами 50х1,30х50,02х1,67 (том 3 а.с. 180-209).

Підстави набуття права власності на земельні ділянки передбачені частиною першою статті 81 Земельного Кодексу України.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачений статтею 118 ЗК України.

Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень визначених цим Кодексом.

Відповідно до статей 125, 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно частини другої статті 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтею 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Зокрема, до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частин першої, п`ятої-сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України), що передбачено і статтею 12 ЦПК України.

На суд покладається обов`язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина перша статті 13 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд першої інстанції встановив, що позивач ОСОБА_2 , заявляючи вимоги про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, визнання рішень органу місцевого самоврядування незаконними та їх скасування, визнання недійсним договору дарування, посилалася на те, що даними документами порушуються її права на набуття права власності на земельну ділянку для ведення садівництва по АДРЕСА_4 площею 1139 кв.м., оскільки ОСОБА_4 самовільно приєднав частину її земельної ділянки.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, ще 21 січня 1994 року рішенням Коломийської міської ради № 10 ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_7 ) площею 0,1000 га. В подальшому, 05січня 1995 року, на підставі даного рішення йому видано державний акт на право приватної власності на землю.

На момент передачі ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки, ОСОБА_2 не була ні користувачем, ні власником земельної ділянки по АДРЕСА_4 площею 1139 кв.м.

Такий статус ОСОБА_2 не набула і на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 19 липня 2003 року, коли придбала у ОСОБА_9 житловий будинок з приналежними будівлями та спорудами по АДРЕСА_4 , оскільки як вказано в п. 7 договору , земельна ділянка, на якій вона розташована, не є власністю, рішення про її приватизацію відповідним уповноваженим органом не приймалося.

ОСОБА_2 набула у власність частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлями та спорудами, та частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування, що відповідає змісту її права (правова позиція Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року по справі №6-225цс16). Тобто ОСОБА_2 реалізувала своє право на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_4 , яке випливало з договору купівлі-продажу будинку в порядку статті 377 ЦК України.

Разом з тим, земельна ділянка площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_4 є відмінною від спірної суміжної земельної ділянки для ведення садівництва по АДРЕСА_4 площею 1139 кв.м. Користувачем спірної земельної ділянки була попередній власник ОСОБА_10 , проте ОСОБА_2 не набула права користування чи права власності на дану земельну ділянку.

Подаючи заяву до органу місцевого самоврядування на приватизацію земельної ділянки для ведення садівництва по АДРЕСА_4 - площею 1139 кв.м., вона отримала рішення реалізуючи своє право, а не переважне право попереднього користувача.

Посилання сторони апелянта на те, що таке право підтверджується рішенням МВК №38 від 08 лютого 1984 року, яким було визначено, що за домоволодінням по АДРЕСА_4 налічується (зареєстровано) земельна ділянка загальною площею 2429 кв.м., необхідно зареєструвати за землекористувачами 1225 кв.м., лишки складають 1204 кв.м. неналежне, оскільки така реєстрація за будинковолодінням не підтверджує право на спірну ділянку апелянта в силу договору купівлі-продажу будинку.

Наявність такого акту органу місцевого самоврядування, тільки підтверджує факт перебування у комунальній власності земельної ділянки, що знаходиться в межах, зокрема, будинковолодіння № 106 певною площею. Засвідчення ним наявності певної площі земельної ділянки, жодним чином не підтверджує право апелянта. ОСОБА_2 мала право на отримання частини, що не стосується обслуговування будинку, на загальних підставах. Таким правом вона скористалася. Однак орган місцевого самоврядування при оформленні рішення, не перевірив наявність тої площі, яку просила позивач, в розпорядженні територіальної громади.

Висновки експертиз, які є в матеріалах справи, відображають позицію особи, яка має спеціальні знання в певній галузі з відповіддю на питання поставлені судом. Сам факт встановлення у даній справі комплексною судовою земельно-технічною експертизою від 28березня 2018 року накладення земельних ділянок без доведення апелянтом порушеного права, самостійного значення не має.

В частині правомірності оскаржуваних актів органу місцевого самоврядування, державних актів та договору дарування земельної ділянки відповідачу суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що ОСОБА_2 не довела належними та допустимими доказами порушення її прав оспорюваними рішеннями Коломийської міської ради, державними актами на право власності на земельні ділянки та договором дарування.

За таких обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 04 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 березня 2020 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: І.О. Максюти

М.Д. Горейко