ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2020 року м.Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

Головуючого судді Черніцької І.М.

при секретарі судового засідання Бойко І.І.

сторони в судове засідання не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , в якому просив визнати відповідачів винними в переслідуванні, знущанні, приниженні честі та гідності, а також стягнути з відповідачів завдану йому моральну шкоду по 50 000 грн. з кожного за приниження честі та гідності та по 3 000 грн. матеріальної шкоди за порваний одяг .

В обґрунтування свої вимог позивач зазначив, що 09.07.2019 р. його, як лікаря - ендоскопіста, викликали у відділ кадрів університетської лікарні для ознайомлення з наказом головного лікаря про ліквідацію ендоскопічного відділення. Побачивши, що наказ головного лікаря суперечить розпорядженню Тернопільської обласної ради, яким передбачалась лише реорганізація відділення, він просив дозволу зробити з Наказу головного лікаря ксерокопію для подальшого ознайомлення із його змісту та отримання правової допомоги адвоката.

На дану вимогу ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 почали обзивати його нецензурними словами, бити, наносити тілесні пошкодження, намагались вирвати з його рук Наказ. ОСОБА_5 спостерігав за побиттям, а також погрожував йому розправою. У подальшому було викликано поліцію, складено протокол відносно нього за порушення громадського порядку

і відкрито кримінальне провадження. Головний лікар ОСОБА_5 видав Наказ про його звільнення у зв`язку з порушення громадського порядку.

Такі дії відповідачів спричинили йому тілесні пошкодження, що встановлено висновком експертизи; матеріальні збитки, оскільки було порвано одежу; моральну шкоду, оскільки він зазнав нервових та психологічних переживань в зв`язку з неправомірними діями відповідачів.

Посилаючись на наведене, позивач просив задовольнити його позовні вимоги.

Ухвалою суду від 04 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами загального позовного провадження.

Під час підготовчого провадження 11 лютого 2020 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог та просив стягнути завдану йому матеріальну шкоду з ОСОБА_5 у розмірі 50 000грн., а з інших відповідачів по 20 000грн. з кожного; моральну шкоду з ОСОБА_5 у розмірі 120 000грн., з інших відповідачів по 40 000грн. з кожного.

Представник відповідача ОСОБА_8 - адвокат Дубчак С.П. подав відзив на позов. Вказав, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. ОСОБА_8 не був свідком подій на які вказує позивач та жодних тілесних ушкоджень останньому не наносив, оскільки знаходився на своєму робочому місці. Позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували неправомірні дії або бездіяльність ОСОБА_8 , причинний зв`язок між діями, бездіяльністю відповідача та завданою шкодою. Позивачем не доведено розмір завданої шкоди. Долучений позивачем витяг з ЄРДР свідчить лише про те, що орган досудового розслідування за заявою позивача розпочав досудове розслідування по факту вчинення відносно позивача кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 125 КК України. Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Дубчак С.П. подав відзив на позов. Вказав, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Зазначив, що 09 липня 2019 року ОСОБА_2 перебувала на робочому місці у кабінеті головної медсестри Тернопільської університетської лікарні. Близько 13

00 год почула на коридорі галас і нецензурну лайку. Вона вийшла у коридор та бачила як позивач штовхає начальника відділу кадрів ОСОБА_6 та вдарив в область голови ОСОБА_3 , у зв`язку з чим вона викликала поліцію. Однак, ОСОБА_2 жодних ушкоджень позивачу не наносила. Позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували неправомірні дії або бездіяльність ОСОБА_2 , причинний зв`язок між діями, бездіяльністю відповідача та завданою шкодою. Позивачем не доведено розмір завданої шкоди. Навпаки, ОСОБА_2 , була свідком, як позивач наніс тілесні ушкодження ОСОБА_3 та штовхав ОСОБА_6 . Долучений позивачем витяг з ЄРДР свідчить лише про те, що орган досудового розслідування за заявою позивача розпочав досудове розслідування по факту вчинення відносно позивача кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 125 КК України. Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач подав відповідь на відзив. Зазначив, що постановою судді Тернопільському міськрайонного суду провадження відносно нього за ст. 173 КУпАП закрито, а тому просив визнати відповідачів винними в поширені відносно нього неправдивої інформації, що призвело до його незаконного звільнення.

У судове засідання позивач не з`явився, хоча про час та місце його був повідомлений у встановленому законом порядку. Попередньо позивач подав заяву про слухання справи за його відсутності. ОСОБА_1 був присутній у попередніх судових засіданнях, надавав пояснення, позов підтримав та просив задовольнити

Відповідачі у судове засідання не з`явились, хоча про час та місце його були повідомлені у встановленому законом порядку.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_8 - адвокат Дубчак С.П. попередньо подав заяву про слухання справи за їх відсутності, у задоволенні позову просив відмовити.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 були присутні в судовому засіданні 02 грудня 2020 року щодо задоволення позову заперечили. Окрім того, були допитані за їх згодою як свідки.

Враховуючи наведене, суд вважає, що неявка сторін спору не перешкоджає розгляду справи по суті.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_1 працював лікарем-ендоскопістом Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська університетська лікарня».

Відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 працюють у КНП «Тернопільська університетська лікарня» відповідно на посадах начальник відділу кадрів, головна медсестра, юрисконсульт, генеральний директор КНП, інспектор відділу кадрів.

09.07.2019 р. ОСОБА_1 зайшов у відділ кадрів університетської лікарні для ознайомлення з наказом головного лікаря про ліквідацію ендоскопічного відділення.

В зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не був згідний із Наказом в.о.головного лікаря, між сторонами відбувся конфлікт.

09.07.2019р.інспектором ВП ПП ТВ Середою С.А. відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173 КУпАП. Зокрема, у фабулі протоколу вказано, що про те, що ОСОБА_1 09.07.2019 р. перебуваючи у громадському місці на 3 поверсі лабораторного корпусу КНП «ТУЛ» висловлювався нецензурними словами, поводив себе зухвало, своїми діями порушував громадський порядок та спокій громадян, а отже вчинив дрібне хуліганство.

Із пояснень сторін в судовому засіданні встановлено, що постановою Тернопільського міськрайонного суду від 03 вересня 2019 року провадження в адміністративній справі відносно ОСОБА_1 за ст. 173 КУпАП закрито, у зв`язку з відсутністю в його діях складу даного адміністративного правопорушення. Вказане судове рішення міститься в Єдиному реєстрі судових рішень за № 84002269.

Згідно з Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що 09.07.2019 року за заявою ОСОБА_1 до ЄРДР внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за № 0002014 за ч. 1 ст. 125 КК, зокрема по факту спричинення ОСОБА_1 тілесних ушкоджень працівниками відділу кадрів КНП «Тернопільська університетська лікарня» 09 липня 2019 року о 13 00год у приміщенні лікарні .

Відповідно до Висновку експерта за № 652 від 12.07.2019 р. судово-медичної експертизи, проведеної на підстав ухвали слідчого судді від 10.07.2019 р. у даному кримінальному провадженні, виявлені у ОСОБА_1 садна за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень. У висновку також зазначено, що садна з огляду на вид ушкоджень та морфологічні властивості утворились у ОСОБА_1 від дії тупих предметів, а стан їх поверхонь дозволяють стверджувати, що вони виникли в різний термін, зокрема одні садна - приблизно за 1-2 доби, а інші - приблизно за 2-4 дні до експертизи.

Наказом від 10.07.2019 р. в. о. генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська університетська лікарні» Тернопільської обласної ради за №141-од за порушення трудової дисципліни лікаря-ендоскопіста ОСОБА_1 звільнено за ст.147 п.2 КЗпП України з 10.07.2019 р.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 13 вересня 2020 року ( справа 607/16899/19) ОСОБА_1 поновлено на роботі. Окрім того, судом вирішено питання щодо стягнення моральної шкоди завданої внаслідок неправомірного звільнення.

Будучи допитаною в судовому засіданні як свідок відповідач ОСОБА_3 пояснила, що з листопада 2008 року по даний час працює на посаді інспектора відділу кадрів КНП «Тернопільська Університетська лікарня». 09 липня 2019 року ОСОБА_6 запросила ОСОБА_1 та всіх працівників ендоскопічного відділення у відділ кадрів для ознайомлення із наказом про ліквідацію ендоскопічного відділення. ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення із наказом. Через деякий час. ОСОБА_1 зайшов у кабінет і попросив наказ для ознайомлення. Після отримання наказу, останній відмовився його повертати та залишив кабінет. Внаслідок чого на коридорі між ними виник конфлікт. Однак, позивачу ніхто не наносив тілесних ушкоджень та не ображав. Навпаки, сам позивач поводив себе агресивно, кричав та наніс їй тілесні ушкодження, підтвердженням чого є обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що працює на посаді начальника відділу кадрів КНП «Тернопільська Університетська лікарня». 09 липня 2019 року запросила ОСОБА_1 та всіх працівників ендоскопічного відділення у відділ кадрів для ознайомлення із наказом про ліквідацію ендоскопічного відділення. ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення із наказом. Через деякий час ОСОБА_1 зайшов у кабінет і попросив наказ для ознайомлення. Після отримання наказу, останній відмовився його повертати, залишив кабінет, внаслідок чого між ними на коридорі виник конфлікт. Внаслідок таких дій позивача, ОСОБА_2 викликала поліцію та відносно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення. Однак, позивачу ніхто не наносив тілесних ушкоджень та не ображав.

Суд, розглянувши справу, вивчивши та оцінивши в сукупності наявні у справі докази, вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно з вимогами частиною п`ятою статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань,

Частиною другою статті 16 ЦК України серед інших передбачені такі способи захисту цивільних прав та інтересів як: відшкодування матеріальної, моральної (немайнової шкоди).

Статтею 280 ЦК України встановлено, що якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та/або моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до роз`яснень викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992року «Про практику розгляду судами цивільних справ позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Таким чином, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець у ст.1166 ЦК України відносить: а) наявність шкоди; б) протиправну поведінку заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вину.

Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з вимогами ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, полягає, у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Конституційний Суд України в рішенні від 10 квітня 2003 року у справі № 1-9/2003 роз`яснив, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом Конституції України та цивільного законодавства не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Така правова позиція підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року (SIRYK v. UKRAINE, № 6428/07, § 37, ЄСПЛ, від 31 березня 2011 року).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Сірик проти України» вказав, що згідно з зазначеним рішенням Конституційного Суду України звернення до правоохоронного органу щодо порушення прав особи не може вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію.

Відповідно до вимог статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Пленум Верховного Суду України у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, з метою перевірки наведених у заяві обставин і у разі, якщо такий орган компетентний перевірити таку інформацію, навіть і у тому випадку, коли така інформація не підтвердилась, зазначене не є підставою для задоволення позову, оскільки відсутній сам факт поширення недостовірної інформації. У такому разі наявність інших підстав (склад правопорушення) не має правового значення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні та позивачем на надані будь-які належні та достовірні докази на підтвердження факту завдання матеріальної шкоди, її розміру, доказів пошкодження одягу.

Позивачем не обґрунтовано та не підтверджено, з яких саме міркувань та доводів останній виходив визначаючи саме такий розмір матеріальної та моральної шкоди.

Судом встановлено, що позивач у своєму позові послався на те, що відповідачі нанесли йому тілесні пошкодження, висловлювались на його адресу нецензурними словами, шляхом звернення до правоохоронних органів поширили неправдиву інформацію щодо нього і, як наслідок, порушили особисті немайнові права, що принижують його честь, гідність та ділову репутацію.

Позивачем не доведено і в судовому засіданні не встановлено, що відповідачі нанесли ОСОБА_1 тілесні пошкодження, пошкодили одяг та висловлювались на його адресу нецензурними словами.

Наявність у справі Висновку експерта за № 652 від 12.07.2019 р. судово-медичної експертизи, яким встановлено у ОСОБА_1 виявлені легкі тілесні ушкодження у вигляді саден, само по собі не свідчить про нанесення їх відповідачами. Інших доказів існування причинного зв`язку між діями відповідачів та виникненням тілесних ушкоджень, позивачем не надано і в судовому засіданні не здобуто.

Отже, суд вважає, що у задоволенні позову в частині відшкодування шкоди слід відмовити через відсутність підтвердження факту завдання відповідачами позивачу шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та діями відповідачів.

Крім того, звертаючись до суду з позовом, позивач фактично послався на те, що відповідачі шляхом звернення до правоохоронних органів поширили неправдиву інформацію щодо нього і, як наслідок, порушили особисті немайнові права, що принижують його честь, гідність та ділову репутацію.

Однак доказів про вчинення відповідачами неправомірних дій відносно позивача, останнім не доведено, в судовому засіданні не здобуто та матеріалах справи не міститься.

Так, встановивши обставини справи, суд прийшов до висновку, що відповідачі звернулись із заявою про неправомірні дії позивача до поліції, реалізувавши своє право на звернення, як до компетентного органу, який уповноважений провести перевірку за доводами скарги.

Суд вважає, що ОСОБА_1 не надав доказів, а суд їх не встановив, що метою такого звернення було приниження честі, гідності, ділової репутації позивача, оскільки послідовність і системність поведінки відповідачів, а саме: звернення до правоохоронних органів, з наданням відповідних доказів, що є їх конституційним правом, свідчить про відсутність в їх діях факту поширення недостовірної інформації, а є реалізацією права, передбаченого статтею 40 Конституції України.

Разом з цим, у Конституції України закріплено положення про те, що всі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (стаття 40); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55).

Оскільки звернення до суду із позовом є правом сторін, передбаченим статтею 15 ЦК України, отже, звернення за захистом своїх прав до відповідних державних органів не може завдавати шкоди та не є незаконною дією.

Посилання позивача на те, що по даному факту постановою суду провадження відносно нього закрито, оскільки в його діях відсутній склад правопорушення за ст. 173 КУпАП, само по собі не можу бути доказом того, що у зверненні відповідачів до правоохоронних органів містились завідомо неправдиві відомості і воно було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси.

Суд також не приймає до уваги посилання позивача на те, що рішенням суду його поновлено на роботі та скасовано Наказ про його звільнення як таке, що не має правового значення для вирішення даного спору. Крім того, при поновленні ОСОБА_1 на посаді, судом вирішено питання щодо стягнення в його користь завданої моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення.

Суд встановив, що позивач не довів наявність підстав для задоволення позовних вимог у цій справі, а звернення відповідачів до правоохоронного органу із заявою про вчинення правопорушення не є поширенням недостовірної інформації.

Відповідно до статті 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Оскільки відсутні підстави для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації, то підстав для стягнення моральної шкоди немає.

Також, не підлягають до задоволення вимоги щодо визнання відповідачів винними у переслідуванні, знущанні, оскільки такий спосіб захисту не передбачений діючими нормами ЦК.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за безпідставністю та недоведеністю.

Крім того, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю II групи, та в силу вимог ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 81, 82, 259, 263, 265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справі.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП- НОМЕР_1 .

Відповідачі:

ОСОБА_2 , АДРЕСА_2

ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 .

ОСОБА_4 , АДРЕСА_4 .

ОСОБА_5 , АДРЕСА_5

ОСОБА_6 , АДРЕСА_6 .

ОСОБА_7 , АДРЕСА_7 .

ОСОБА_8 , АДРЕСА_8 .

Повне судове рішення складено 31 грудня 2020 року.

Головуюча