Справа № 209/1953/17
Провадження № 2/209/899/20
РІШЕННЯ

Іменем України

18 грудня 2020 року м. Кам`янське

Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: головуючого судді - Решетник Т.О.,

за участю секретаря - Шаповал А.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Чекуріна С.А.,

представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Фесюк Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування будинком та зняття з реєстраційного обліку, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист права власності шляхом визнання права на частку будинку, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень відповідача.

У липні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування будинком та зняття з реєстраційного обліку. На обґрунтування позову зазначив, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 була його дружиною, разом з ними мешкав та був зареєстрований за вказаною адресою її син від першого шлюбу, ОСОБА_3 24 червня 2014 року шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був офіційно припинений та відповідачі залишили спірне житлове приміщення, місце знаходження останніх невідоме. В житловому будинку особисті речі відповідачів відсутні. Позивач зазнає перешкод в користуванні своїм житлом у зв`язку із тим що не може вільно розпорядитися будинком на власний розсуд. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , що дасть підставу органу державної реєстрації фізичних осіб зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2 та ОСОБА_3

03.08.2020 року представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Фесюк Ю.О. звернувся до суду з зустрічною позовною заявою. На обґрунтування зазначив, що 13 лютого 2010 року позивачка ОСОБА_2 , на той час прізвище - ОСОБА_4 , зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 , про що в книзі реєстрації шлюбів Дніпровського відділу реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області 13.02.2010 року зроблено відповідний актовий запис за номером 36. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини - ОСОБА_2 . Даний шлюб було розірвано, про що 24 червня 2014 року Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис №52. При цьому, будинок АДРЕСА_1 був придбаний за договором купівлі- продажу за спільні сімейні кошти 03 вересня 2010 року - тобто під час перебування ОСОБА_2 та відповідача за цим позовом у шлюбі, що вказує на такий правовий статус цього будинку, як спільна сумісна власність подружжя, не зважаючи на те, що покупцем за договором виступав на той час чоловік позивачки - ОСОБА_1 та права власності було зареєстроване на його ім`я. Окремо зазначає, що ОСОБА_2 ніколи не відмовлялася від належного їй на праві спільної сумісної власності будинку АДРЕСА_1 . Також звертає увагу на те, що розірвання шлюбу, яке мало місце 24 червня 2014 року, жодним чином не вплинуло на обсяг прав ОСОБА_2 оскільки розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Але, не зважаючи на те, що будинок був спільною сумісною власністю подружжя на момент його придбання та залишився спільною сумісною власністю навіть після розірвання шлюбу, ОСОБА_1 звернувся з позовом до іншого власника нерухомості з вимогою про позбавлення його права користування, що є таким що суперечить вимогам статей 319 та 321 ЦК України, відповідно до яких власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Сам по собі факт намагання позбавити ОСОБА_2 права користування належною їй нерухомістю є підставою для захисту цього права шляхом визнання за нею права на частку цієї нерухомості. Зазначає, що жодних домовленостей, в тому числі і шлюбного договору, між ОСОБА_2 та її колишнім чоловіком, якими би змінювався принцип рівності їхніх часток в спільній сумісні власності, - не існує та не укладалося. Таким чином, законодавець виходить з засад рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності, так як і в разі поділу спільного сумісного майна, і в разі виділу частки вважається, частки кожного з співвласників є рівними. З урахуванням рівності прав співвласників в праві спільної сумісної власності - обґрунтованим є висновок про те, що частки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в праві власності на будинок АДРЕСА_1 є також рійними по 1/2 частці кожного. Враховуючи викладене, просить суд визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 64,5 кв.м., житловою площею 38,6 кв.м., залишивши іншу 1/2 частку у власності ОСОБА_1 .

01.10.2020 року ОСОБА_1 подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, на обґрунтування якого зазначив, що твердження ОСОБА_2 про те, що спірний будинок було придбано за спільні кошти не відповідає дійсності, оскільки даний спірний будинок хоч і був придбаний у період шлюбу з позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 , однак не за спільній кошти, а виключно за його особисті кошти від проданої квартири його сестри. Так, 03 вересня 2010 року його сестра ОСОБА_6 продала належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 громадянці України ОСОБА_7 . Договір купівлі-продажу даної квартири був посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир`як С.А. Кошти від проданої квартири його сестра ОСОБА_6 подарувала йому для того, щоб він придбав для себе будинок, тобто мав у своїй власності нерухоме майно, користувався ним та розпоряджався. Цього ж дня, 03 вересня 2010 року, тобто в той де день, коли його сестра продала вищевказану квартиру він за особисті кошти придбав спірний будинок АДРЕСА_1 . Звертає увагу на те, що спірний будинок був придбаний ним у громадянки України ОСОБА_7 , тобто нинішнього власника вищевказаної квартири АДРЕСА_2 ), яка була продана останній його сестрою ОСОБА_6 . Спірний будинок він оформив на себе та зареєстрував за собою, що підтверджується договором купівлі продажу нерухомого майна від 03.09.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир`як С.А. та витягом про державну реєстрацію прав №27542833 від 05.10.2010 року за реєстраційним номером 30813274. Таким чином, договір купівлі-продажу квартири його сестри і спірний будинок були посвідчені в один і той же день в одного й того ж приватного нотаріуса Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир`як С.А. Цим пояснюється факт походження коштів, отримання ним коштів (перехід цих коштів) від проданої квартири сестри до придбання ним спірного будинку за кошти від проданої квартири сестри. Саме з цієї причини спірний будинок був оформлений лише на нього. Позивач за зустрічним позовом знала про дані обставини та не заперечувала проти того, щоб він оформив спірний будинок на себе, так як вона взагалі не має фактично матеріального відношення до придбання спірного будинку. Саме тому між ним та позивачем за зустрічним позовом під час придбання спірного будинку не ставилось питання про оформлення спірного будинку по 1/2 частці на кожного. Зазначає, що позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_2 були відомі всі обставини. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 не вирішувала питання стосовно поділу майна придбаного в період нашого з нею шлюбу в судовому порядку. Позивач за зустрічним позовом після розірвання шлюбу вивезла всі свої особисті речі зі спірного будинку, а також вивезла побутові речі, які були придбані ними в період шлюбу. Вони в добровільному порядку дійшли згоди щодо поділу майна придбаного в період шлюбу, розділили його. Він надав можливість позивачу за зустрічним позовом вивезти зі спірної квартири побутові речі, інше майно. На протязі 3 років після розірвання шлюбу Позивач за зустрічним позовом не скористалась своїм правом поділити спірний будинок в добровільному чи судовому порядку, не подавала до суду позов про поділ майна, придбаного в період шлюбу. І лише в 2020 році, тобто фактично через 6 років після розірвання шлюбу подала до суду позовну заяву позовну заяву про перегляд заочного рішення та зустрічну позовну заяву про захист права власності шляхом визнання права на частку будинку. Звертає увагу суду на те, що ним була подана позовна заява про зняття з реєстраційного обліку позивача за зустрічним позовом 24 липня 2017 року, тобто через 3 роки після розірвання шлюбу. Вважає, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 пропущено строк звернення до суду з данім позовом, оскільки остання право на протязі трьох років з моменту розірвання шлюбу 24.06.2014 року заявити вимогу про поділ майна. З урахування викладених ним обставин вважає необхідним заявити про застосування наслідків пропуску ОСОБА_2 строку позовної давності та просити суд відмовити у задоволенні зустрічного позову. Стосовно витрат на ремонт спірного будинку та його утримання, зазначає, що він витратив багато власних коштів на ремонт спірного будинку, його благоустрій. З моменту придбання спірного будинку до теперішнього часу він продовжує утримувати даний будинок, підтримувати його в належному стані на відміну від позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 . Остання, на ремонт спірного будинку кошти взагалі не витрачала. Він сплачував кошти за комунальні послуги (електроенергію, водопостачання та водовідведення, газопостачання, вивезення сміття, тощо). Позивач за зустрічним позовом будинок не підтримувала в належному стані взагалі, не цікавилась ним. На теперішній час, коли спірний будинок за власні кошти він привів до ладу, створив вже нову родину і проживає разом зі свою новою дружиною та дитиною в цьому спірному будинку, позивач за зустрічним позовом ставить питання про визнання за нею права на 1/2 частку спірного будинку. Вважає, що з урахуванням викладених ним обставин та доводів позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не має право на 1/2 частку будинку АДРЕСА_1 . Вважає витрати ОСОБА_2 на правову допомогу адвоката в сумі 7500 гривень не обґрунтованими. Просить суд врахувати доводи, викладені у цьому відзиві, при вирішенні справи та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, а також застосувати наслідки пропуску позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 строку позовної давності.

02.11.2020 року ОСОБА_1 повторно надав суду відзив на зустрічну позовну заяву, додатково зазначивши, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 безумовно знала про обставини отримання ним грошових коштів від сестри ОСОБА_6 від продажу своєї квартири ОСОБА_7 , та передачі йому сестрою грошових коштів для сплати продавцю будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_7 . До того ж, з жовтня 2012 року шлюбно-сімейні відносини між ними були припинені; дружина с сином ОСОБА_3 назавжди виїхали с домоволодіння АДРЕСА_1 без зняття з реєстрації, та не мали інтересу до цього житла. 24 червня 2014 року шлюб між ним та ОСОБА_2 був офіційно розірваний; в цій час вона постійно мешкала та працювала в м. Києві, за якою адресою йому було не відомо, але в телефонному режимі вони спілкувалися відносно оформлення ним субсидії на утримання його домоволодіння, при цьому вона надала йому довідку про місце роботи в Києві, але зніматися з реєстрації категорично відмовилась. Він попередив її, що буде змушений звернутися до суду з позовом про зняття з реєстраційного обліку»; з того часу їх спілкування припинилося. Відповідач ОСОБА_3 , як йому було відомо, з 2012 року знаходився на навчанні в Польщі. Звертає увагу суду, що майно подружжя до розірвання шлюбу було розділене ще в 2014 році. При цьому, на той час та і значно пізніше, ОСОБА_2 взагалі не ставила питання розподілу нерухомого майна. Вважає, що ОСОБА_2 пропустила строк позовної давності для поділу майна, тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Також, 02.11.2020 року ОСОБА_1 надав суду уточнення до первісної позовної заяви, зазначивши, що ОСОБА_2 знала про його намір зняти її та її сина ОСОБА_3 з реєстраційного обліку, про що вони неодноразово спілкувались телефоном. В той час він не працював, та не мав постійного доходу, тому, з метою отримання субсидії, виникло питання про зняття з реєстрації її та її сина, оскільки з 2012 року вони вже фактично не проживали за місцем реєстрації, тобто в будинку АДРЕСА_1 , та в загалі у цьому житлі не мали потреби. Колишня дружина тоді віднеслась до цього із розумінням, та надала довідку що вона дійсно працює в ТОВ «Пудінг» м. Києва з 01.11.2014 року на посаді заступника директора. Зареєстрована в їхньому домоволодінні сестра ОСОБА_9 , також з тієї ж метою, отримання ним субсидії, добровільно знялася з реєстрації та надала довідку про працевлаштування в м. Дніпропетровськ. Відповідачі ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 не проживали за місцем реєстрації з 2012 року, тобто на момент подання позову про зняття з реєстраційного обліку на протязі п`яти років. З 2012 року подружжя сумісно не проживало, не вело сумісного господарства; відповідачі самоусунулися від утримання домоволодіння, не сплачували коштів на утримання будинку; доля та стан домоволодіння їх не цікавили, тому як члени власника житла, які не проживають без поважних причин понад один рік в житловому приміщенні та не беруть участь по його утриманню, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 втратили право користування ним. Питань про захист права власності на будинок на протязі восьмі років в загалі не ставилось, а сам зустрічний позов про захист права власності шляхом визнання права на частку будинку подано тільки 03 серпня 2020 року, тобто поза строками позовної давності. Враховуючи викладене, просив суд визнати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку.

Процесуальні дії у справі.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25.09.2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про зняття з реєстраційного обліку задоволено повністю. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

30.06.2020 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Фесюк Ю.О. надав суду заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15.07.2020 року заяву про перегляд заочного рішення задоволено, скасовано заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25.09.2017 року, справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11.09.2020 року об`єднано в одне провадження первісні позовні вимоги та зустрічі позовні вимоги, здійснено перехід до розгляду за правилами загального позовного провадження призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13.11.2020 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву, закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.

Заяви (клопотання) учасників справи

Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 в судове засідання з`явився, заявлені первісні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. В судовому засіданні надав пояснення про те, що відповідач ОСОБА_2 хоча і мала право на невелику частку у спільному майні, але за шість років після розлучення вимоги не заявила. Зазначив, що спірний житловий будинок фактично був придбаний шляхом обміну квартири його сестри на цей будинок. За усною домовленістю його сестра подарувала йому 14000,00 дол.США, а різницю між вартістю квартири та будинку у розмірі 3000,00 дол.США він сплатив самостійно, за рахунок власних збережень. При цьому зазначив, що відповідач ОСОБА_2 постійно працювала, але купувала за власні кошти тільки продукти харчування, і за час їх спільного проживання вони не мали спільного бюджету, у них були відсутні заощадження. На момент придбання будинку син відповідачки ОСОБА_3 був неповнолітнім. Заперечував проти задоволення зустрічних позовних вимог, просив суд застосувати позовну давність.

Представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом - адвокат Чекурін С.А., в судове засідання з`явився, заявлені первісні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Заперечував проти задоволення зустрічних позовних вимог.

Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 - в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 - адвокат Фесюк Ю.О., в судове засідання з`явився, заявлені зустрічні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. В судовому засіданні також зазначив, що доводи позивача ОСОБА_1 про те, що кошти в сумі 14000,00 дол.США на придбання спірного будинку йому подарувала сестра не підтверджені, докази отримання коштів від продажу квартири не надані. При цьому, у договорі купівлі-продажу нерухомого майна вартість житлового будинку визначена у гривні. Крім того, згідно норм ч.5 ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, недодержання цих вимог свідчить про нікчемність цього договору. Заперечував проти задоволення первісних позовних вимог.

Відповідач за первісним позовом - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відповідно до вимог ст.ст.128-130 ЦПК України, про поважність причин неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання відзиву на позовну заяву та доказів, що підтверджують заперечення проти позову.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, суд вважає, що первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.02.2010 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.78).

Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.11), 24.06.2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.09.2010 року, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир`як С.А., реєстр № 1261, ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_1 купив нерухоме майно - будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 64,5 кв.м., житловою площею 38,6 кв.м., що підтверджується копією договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.09.2010 р., реєстр. № 1261, копією витягу з державного реєстру правочинів від 03.09.2010 р. № 8959715, копією технічного паспорта (а.с.16-23, 80-81).

Відповідно до п.2 договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.09.2010 року сторони домовилися про те, що продаж цей вчиняється за 109497,00 грн.

За умовами п.7 договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.09.2010 року покупець ( ОСОБА_1 ) свідчить, що придбаває нерухоме майно на праві спільної сумісної власності подружжя. Купівля ця відбувається за згодою його дружини ОСОБА_2 , яка посвідчена нотаріально приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир`як С.А., 03.09.2010 р. за реєстр № 1258.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_7 є власницею квартири АДРЕСА_2 , яку вона придбала на підставі договору купівлі-продажу від 03.09.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир`як С.А. (а.с.117).

Згідно довідки Органу самоорганізації населення Дніпровського району від 11.02.2017 року № 0069, довідки про склад сім`ї № 0740 від 19.07.2017 року, копії довідки голови квартального комітету № 0295 від 13.11.2015 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_11 - батько, ОСОБА_9 - сестра, ОСОБА_2 - колишня дружина, ОСОБА_3 син колишньої дружини (а.с. 14, 15, 142).

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на даний час зареєстровані в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою ЦАС (а.с.26).

Згідно копій наданих суду квитанцій, ОСОБА_1 здійснює оплату комунальних послуг за утримання будинку АДРЕСА_1 (а.с.102-116).

Згідно копії акту про не проживання від 01.02.2017 року № 0068, складеного Головою квартального комітету Дніпровського району № 4, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 2012 року фактично не проживають за вказаною адресою (а.с.13).

Оцінка судом доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Аналізуючи встановлені фактичні обставини та правовідносини сторін, суд керується наступними нормами права.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Щодо вирішення первісних позовних вимог в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , а також вирішуючи заявлені зустрічні позовні вимоги, щодо визнання права власності на Ѕ частину будинку, суд виходить з наступного.

З наведених обставин справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі з 13 лютого 2010 року по 24 червня 2014 року. Сторони у справі зареєстровані в будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , який було придбано на ім`я позивача ОСОБА_1 03.09.2010 року, тобто в період шлюбу.

Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Водночас, частина 1 статті 57 Сімейного кодексу України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України).

Згідно ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна має бути нотаріально посвідчений.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.2 ст.370 ЦК України у разі виділу частки, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного з співвласників є рівними.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у правді спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не становлено домовленістю між ними або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що в період спільного проживання та шлюбних відносин позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 працювали на різних підприємствах та посадах. Матеріали справи не містять домовленості про поділ майна або шлюбного договору, доказів того, що позивач чи відповідач не дбали про матеріальне забезпечення сім`ї, приховували, знищували чи пошкодили спільне майно, витрачали його на шкоду інтересам сім`ї.

Суд не бере до уваги доводи позивача ОСОБА_1 про те, що спірний будинок придбаний за кошти, які надані його сестрою з продажу належної їй квартири, оскільки суду не надано доказів в обґрунтування джерела походження грошових коштів, а також доказів передачі відповідачу цих коштів в якості плати за нерухоме майно, клопотання про допит зазначеної особи в якості свідка позивачем ОСОБА_1 не заявлено. Крім того, відсутні докази на підтвердження ухилення відповідача ОСОБА_2 від матеріального забезпечення родини в період шлюбу.

За таких обставин суд приходить до висновку, що зазначений житловий будинок був придбаний сторонами в період зареєстрованого шлюбу і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Підстав для відступлення від рівності часток у спільному майні подружжя судом не встановлено.

Зважаючи на те, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 відсутня будь-яка домовленість щодо розподілу спільного майна подружжя, суд вважає, що відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, слід виходити з того, що частки подружжя є рівними, і кожен з них має право на 1/2 частку майна, придбаного в період шлюбу, тому зустрічний позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Відповідно до статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку із чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Аналіз статті 405 ЦК дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування. Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником.

Вирішуючи первісні позовні вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить із того, що відповідач ОСОБА_2 не втратила право власності на частину спірного житлового будинку в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. Доказів, які б свідчили про припинення права власності відповідача ОСОБА_2 на належну їй частку в спірному будинку в розумінні статей 346, 365 ЦК не надано, а тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування будинком та зняття її з реєстраційного обліку, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.

При цьому суд вважає, що непроживання тривалий час відповідача ОСОБА_3 за місцем реєстрації у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема з 2012 року, без поважних причин, є наслідком втрати відповідачем ОСОБА_3 права користування цим житловим приміщенням на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України, тому первісний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню в цій частині.

Щодо застосування строків позовної давності, заявлену у відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , суд зазначає наступне.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).

Враховуючи встановлені обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, який подано до суду 03.08.2020 р., оскільки про порушення своїх прав вона дізналась лише у червні 2020 року, після отримання в суді заочного рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25.09.2017 року у справі № 209/1953/17 про визнання її та її сина такими, що втратили право користування спірним будинком за адресою: АДРЕСА_1 . Доводи позивача ОСОБА_1 , що про порушення свого права на частку будинку відповідач ОСОБА_2 дізналась після розірвання шлюбу, не підтверджено належними доказами. Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повідомлялись про день та час слухання справи через оголошення в пресі згідно вимог ч.9 ст.74 ЦПК України (а.с.39), копію заочного рішення від 25.09.2017 р. ОСОБА_2 отримала тільки 16.06.2020 року, що підтверджується її письмовою заявою (а.с.42).

На підставі ст. 13, 141 ЦПК України, враховуючи результати вирішення справи, судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 4, 13, 76-82, 89, 141, 142, 258-263, 273 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Первісний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса мешкання: АДРЕСА_3 , РНОКП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКП не відомий) про визнання такими, що втратили право користування будинком та зняття з реєстраційного обліку- задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3 .

В задоволенні іншої частини первісного позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування будинком та зняття її з реєстраційного обліку - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса мешкання: АДРЕСА_3 , РНОКП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКП НОМЕР_1 ), про захист права власності шляхом визнання права на частку будинку - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса мешкання: АДРЕСА_3 , РНОКП НОМЕР_2 ) право власності на Ѕ частину будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 64,5 кв.м., житловою площею 38,6 кв. м., залишити Ѕ частину будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 64,5 кв.м., житловою площею 38,6 кв. м. у власності ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКП НОМЕР_1 ).

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду або через Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Роз`яснити учасникам справи, що згідно із Законом № 540-IX від 30.03.2020 р. в редакції Закону № 731-ІХ від 18.06.2020 р. суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Дата складення повного тексту судового рішення - 28.12.2020 року.

Суддя Т.О. Решетник