Справа № 461/1980/17 Головуючий у 1 інстанції: Лялюк Є.Д.
Провадження № 22-ц/811/1454/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Ванівського О.М.

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретар Матяш С.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Львівської міської ради та Управління комунальної власності Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 жовтня 2018 року в складі судді Лялюк Є.Д. у справі за позовом Львівської міської ради до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Загвойської Н.І., ОСОБА_1 за участі третіх осіб Управління комунальної власності Львівської міської ради, ОСОБА_2 , ЛКП "Центральне", ФОП ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

Львівська міська рада, звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Загвойської Н.І., ОСОБА_1 , за участі третіх осіб Управління комунальної власності Львівської міської ради, ОСОБА_2 , ЛКП «Центральне», ФОП ОСОБА_3 , про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування своїх вимог в позовній заяві, позивач покликалась на те, що нежитлові приміщення площею 19,7 кв. м та приміщення під індексом 16-1 площею 10,5 кв. м, загальна площа 30,2 кв. м реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 за адресою АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано Відповідачем 1 - приватним нотаріусом Загвойською Н.І. за Відповідачем 2 - ОСОБА_1 є незаконним та підлягає витребуванню на підстав ч. 3 ст. 388 ЦК України. Зазначала, що саме Львівська міська рада є законним власником нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 , оскільки станом на момент прийняття приватним нотаріусом ЛМНО Загвойською Наталією Ігорівною, 18.10.2016 р. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень жодних документів, які б підтверджували право власності на вищезгадані нежитлові приміщення, не існувало. Позивач також стверджує, що реєстраційне посвідчення видане 12.01.1998 р. Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації та розпорядження №234 від 24.12.1997 р. видане Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради видане первинному власнику ПП «Авто-Люкс-Сервіс», яке, власне, було підставою для вибуття з володіння ЛМР не існувало взагалі. Таким чином, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за Відповідачем 2 нежитлових приміщень загальною площею 30,2 кв. м реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 за адресою АДРЕСА_1 , порушує права Позивача, оскільки рішення про передачу у власність гр. ОСОБА_1 зазначених нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 не приймалось, відтак Львівську міську раду обмежено в праві вільно володіти, розпоряджатись та користуватись комунальним майном та земельною ділянкою, на якій розташоване спірне майно.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення суду оскаржили Львівська міська рада та Управління комунальної власності Львівської міської ради, подавши апеляційні скарги.

Львівська міська рада, вважає що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що провадження по справі було відкрите 21.03.2017 р., тобто за правилами ЦПК України від 11.03.2017 року. Після набрання чинності новою редакцією ЦПК України від 15.12.2017 року суд не вирішив питання про те, за правилами якого позовного провадження (загального чи спрощеного) буде вирішуватися дана справа. Зазначає, що ухвала суду про розгляд справи в порядку спрощеного провадження відсутня.

Як вбачається з рішення суду першої інстанції, дана справа не підпадає під категорію справ незначної складності і пріоритетність швидкого вирішення судом спору є сумнівною, так як така розглядалася впродовж 19 місяців. В даній справі було призначено експертизу та у справі було два відповідачі і чотири третіх особи. Отже, суд безпідставно відмовив Львівській міській раді у прийнятті заяви про уточнення позовних вимог, мотивуючи це тим, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, тому така заяву слід було подавати до початку першого судового засідання.

Вказує, що судом першої інстанції було зроблено правильний висновок про те, що Львівська міська рада як власник спірного майна не надавала згоди на його вибуття, що свідчить про порушення прав позивача, а саме права власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради на спірний об`єкт нерухомості. Однак, в подальшому висновки суду є взаємосуперечливими, так як суд дійшов висновку, що відповідач законно набув право власності на спірне нежитлове приміщення.

Зазначає, що суд першої інстанції застосував наслідки пропущення строку позовної давності за відсутності в матеріалах справи оригіналу письмового доказу та належним чином засвідченої копії документа, якими відповідач обґрунтовує свої доводи щодо пропуску строків позовної давності.

Вказує, що розпорядження № 234 від 24.12.1997 року не існувало. Відтак, реєстрація права власності була здійснена на підставі неіснуючого документа, який уповноважені органи ніколи не видавали. Зазначає, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права встановив наявність та законність документа, якого немає в матеріалах справи.

Просить рішенняГалицького районного суду м. Львова від 16 жовтня 2018 року скасувати та прийняти нове, яким задовільнити позовні вимоги в повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі Управління комунальної власності Львівської міської ради вказує, що рішення суду першої інстанції є упередженим, таким, що ухвалене при неповному з`ясуванням обставин справи, суперечністю висновків суду між собою, неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що обґрунтовуючи пропуск позовної давності щодо заявлених позовних вимог у справі № 461/1980/17 представник ОСОБА_1 посилається на лист № 2302-5818 від 31.10.2009 року, який нібито скеровувався Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради в ОКП ЛОР "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки". Проте, такий лист не може братися до уваги судом, адже становить собою незасвідчену копію листа невідомого походження. Крім того автор заяви наголошує, що з даного листа випливає обізнаність УКВ про відчуження приміщення на АДРЕСА_2 , що абсолютно не стосується предмету спору. При цьому набувачем приміщень зазначає ПП "Авто-Люкс-Сервіс", але згідно матеріалів справи, до нього позов не пред`являється. Зазначає, що позивачем в даній справі виступає Львівська міська рада, а не Управління комунальної власності, а з зазначеного листа не можна зробити висновок про обізнаність щодо нього/його вмісту Львівською міською радою. Отже, такий лист не може вважатися належним доказом в контексті доведення ним пропуску позивачем позовної давності та згідно до ч. 4 ст. 77 ЦПК України не може братися до розгляду судом.

Зазначає, що суд виносячи рішення взяв до уваги не законодавство та вимоги до судового рішення, а нічим не підтвердженні доводи відповідача. Вказує, що рішення суду першої інстанції становить собою скопійовані пояснення сторони відповідача, навіть не приведені у відповідність до висновків зроблених судом, а тому позбавлене будь-якої логічної послідовності.

Вказує, що рішення суду першої інстанції було ухвалене в підготовчому засіданні при відсутності учасників справи, які не були повідомлені про дату, час та місце слухання справи, що є безумовною підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Просить, рішенняГалицького районного суду м. Львова від 16 жовтня 2018 року скасувати та прийняти нове, яким задовільнити уточненні позовні вимоги в повному обсязі.

У судове засідання 18 грудня 2020 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи сторони у цій справі не з`явилися, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення судового засідання не подавали.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шстдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах,апеляційний суд визнав неповажною причину неявки у дане судове засідання Львівської міської ради, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Загвойської Н.І., ОСОБА_1 , Управління комунальної власності Львівської міської ради, ОСОБА_2 , ЛКП "Центральне", ФОП ОСОБА_3 і на підставі ст. ст. 371 - 372 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю сторін.

Згідно ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що Львівською міською радою пропущено строк позовної давності, а також суд вважав, що відповідач законно набув право власності на спірне нежитлове приміщення.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

У статті 1 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) зазначено, що право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах належним їй майном як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Згідно із частиною третьою статті 16 вказаного Закону матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

За змістом статті 30 Закону № 280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.

Частиною першою статті 60 Закону № 280/97-ВР встановлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Частинами п`ятою, восьмою цієї статті Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 20.10.2016 року на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: 813, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н.І. прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 17019368 від 21.10.2016 року та вказане нежитлове приміщення перейшло у власність ОСОБА_2 .

26 жовтня 2016 р. на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н.І. за реєстровим номером 839, право власності на нежитлові приміщення загальною площею 30,2 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 32082156 від 27.10.2016 р.) за адресою АДРЕСА_1 набув на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог стверджує, що розпорядження №234 від 24.12.1997 р. видане Галицькою районною державною адміністрацією Львівської міської ради, які слугували підставою для вибуття з володіння Львівської міської ради спірного нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 не існувало апріорі.

В ході судового розгляду справи судом встановлено, що 18.10.2016 року на підставі №234 від 24.12.1997 р. видане Галицькою районною державною адміністрацією приймається рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 31912134 щодо реєстрації права власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 за Приватним підприємством «Авто-Люкс-Сервіс».

Державна реєстрація прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 за Приватним підприємством «Авто-Люкс-Сервіс» здійснювалася на підставі розпорядження №234 від 24.12.1997 р. видананого Галицькою районною державною адміністрацією проведена приватним нотаріусом ЛМНО Загвойською Н.І.

Звертаючись з позовними вимогами Львівська міська рада свої доводи зводила до того, що є власником спірних нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 даного нежитлового приміщення не відчужувала та не передавала його ані ПП «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС», ані іншим особам, спірне майно вибуло з володіння власника Львівської міської ради поза його волею, тому просила позов задовольнити.

У частині першій статті 2 ЦПК України зазначено, що метою цивільного судочинства визначено ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статі 388 цього Кодексу, майно не може бути витребуване в нього.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За статтями 386, 387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті).

Добросовісне придбання в розумінні ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

При цьому, згідно із п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо прийняття рішень про відчуження відповідно до закону комунального майна.

Враховуючи наведене, виключно за наявності волевиявлення органу місцевого самоврядування, оформленого рішенням, прийнятим виключно на пленарному засіданні Львівської міської ради, можливе розпорядження спірним нерухомим майном.

При цьому, власник спірного приміщення Львівська міська рада згоди на відчуження спірних приміщень не надавала, не видавалося відповідне розпорядження і не реєструвалося реєстраційне посвідчення.

Крім цього, відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183 цс 18) відсутність спрямованого на відчуження майна рішення відповідного органу місцевого самоврядування означає, що власник волю на відчуження не виявляв.

Колегія суддів встановивши, що спірне нежитлове приміщення належать територіальній громаді м. Львова, яка свою волю на їх вибуття не давала, приходить до висновку про обґрунтованість позову про витребування цього нерухомого майна від останнього його набувача, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс 18).

За ч. 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, вимога про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення площею 19,7 кв.м. та приміщення під індексом 16-1 площею 10,5 кв.м., загальна площа 30,2 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 є також обґрунтованою.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Львівською міською радою пропущено строк позовної давності, оскільки відповідно до ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, а тому положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку ст. 388 ЦК України не застосовується.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 05.10.2016 року у справі № 3-604гс-16 та у постанові ВССУ від 21.12.2016 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги Львівської міської ради - є доведеними.

Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Матеріали справи свідчать про те, що при подачі позовної заяви Львівська міська рада сплатила 3200 гривень судового збору та 4800 гривень судового збору сплачено при поданні апеляційної скарги, Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради 4800 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги

З ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради слід стягнути в користь Львівської міської ради 3200 грн. сплаченого судового збору за подання позовної заяви, 4800 грн. за подання апеляційної скарги та в користь Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради 4800 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Львівської міської ради - задовольнити.

Апеляційну скаргу Управління комунальної власності Львівської міської ради - задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 жовтня 2018 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов Львівської міської ради до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Загвойської Н.І., ОСОБА_1 за участі третіх осіб Управління комунальної власності Львівської міської ради, ОСОБА_2 , ЛКП "Центральне", ФОП ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити.

Витребувати в ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення площею 19,7 кв.м. та приміщення під індексом 16-1 площею 10,5 кв.м., загальна площа 30,2 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Зобов`язати повернути нежитлові приміщення площею 19,7 кв.м. та приміщення під індексом 16-1 площею 10,5 кв.м., загальна площа 30,2 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 за актом приймання - передачі територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення площею 19,7 кв.м. та приміщення під індексом 16-1 площею 10,5 кв.м., загальна площа 30,2 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , здійснену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Наталією Ігорівною (індексний номер: 32082156 від 27.10.2016 року, форма власності: приватна, розмір частки: 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Львівської міської ради 3200 грн. сплаченого судового збору за подання позовної заяви, 4800 грн. за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради 4800 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 24.12.2020 року.

Головуючий Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.