КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/ 9217/18 Головуючий 1 інстанція - Грегуль О.В.
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Гуля В.В., Сержанюка А.С.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменьшення розміру аліментів,-

ВСТАНОВИЛА:

У липня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів, мотивованим тим, що 18.06.2018 року Деснянським районним судом м. Києва було видано судовий наказ про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 18.06.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Про вказане судове рішення йому стало відомо лише 28.06.2018 року. Вказав, що матеріальний спір між ними, як батьками дитини, був відсутній, оскільки він щомісячно надавав матеріальну допомогу на утримання дитини, а у період з 01.01.2018 року по 01.07.2018 року він перерахував на дитину матеріальну допомогу у розмірі 8 158,00 грн., що в середньому становило 1 359,67 грн на місяць, їздив з дитиною на відпочинок, бере участь у вихованні дитини. Зазначив, що з 26.11.2010 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 , від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_5 . Посилаючись на те, що у нього на утриманні перебуває друга дитина, яка є інвалідом дитинства та має відповідний статус з 07.05.2013 року та дружина, яка не працює і доглядає дитину з інвалідністю, просив суд зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та встановити на рівні 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця до достягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 01 липня 2020 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів.

Змінено розмір аліментів стягнутих судовим наказом Деснянського районного суду м. Києва від 18.06.2018 року у справі №754/7828/18 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/4 на 1/6 частину всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 17.07.2018 року.

Стягнутоз ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 704 грн. 80 коп. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилалася на те, що задовольняючи позов суд першої інстанції не врахував ту обставину, що сам по собі факт наявності у позивача дитини інваліда не погіршує його матеріальний стан, а тому не позбавляє обов`язку довести понесення ним додаткових витрат на потреби дитини інваліда. Суд не звернув увагу на ту обставину, що дружина позивача ОСОБА_4 з 10.05.2018 року по теперішній час працює на посаді керівника ТОВ «ФІНН ІНВЕСТ ГРУП», що спростовує посилання позивача у позові на ту обставину, що його дружина перебуває у нього на утриманні. Також суд не звернув увагу на той факт, що у позивача та його дружини є у власності два автомобіля. Крім того вказала, що позивач склав іспит на адвоката, пройшов стажування та сплачує щорічні внесник як адвокат, що також не врахувано судом при визначенні підстав для зменшення розміру аліментів. Звернула увагу на те, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки матеріального та сімейного стану відповідача, а задовольнивши позов поставив відповідача у нерівнозначне з позивачем положення як батьків спільної дитини.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до змісту принципів верховенства права та пропорційності, ст.ст. 10, 11 ЦПК України, норми цивільного процесуального права мають застосовуватися судом відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, зокрема Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., та практики Європейського суду з прав людини як джерела права, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Так, задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог. Суд врахував, що ОСОБА_2 у шлюбі із ОСОБА_6 має дитину: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , якийє інвалідом дитинства.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є законними та обґрунтованими, відповідають встановленим у справі обставинам, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 18.06.2018 року Деснянським районним судом м. Києва було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 18 червня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.4-5).

25.11.2010 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб із ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 26.11.2010 року, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві за атковим записом № 881 (а.с.6).

Від шлюбу у ОСОБА_2 і ОСОБА_4 народилася дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 16.06.2012 року, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві за атковим записом № 1138 (а.с.7).

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є інвалідом дитинства, що підтверджується довідкою управління праці та соціального захисту населення Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 16.06.2014 року (а.с.8).

Так, відповідно до положеньст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.

За змістом даної норми зміна розміру аліментів у бік зменшення можлива у випадку зміни матеріального стану платника, в результаті якого у нього погіршився матеріальний стан, або ж зміни сімейного стану платника, в результаті чого у нього з`явилися нові утриманці. Вказана позиція відображена у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

У ході розгляду справи позивач представив до суду свідоцтво про одруження та свідоцтво про народження, з яких вбачається, що у нього відбулись зміни його сімейного стану, зокрема він створив нову сім`ю і у нього у 2012 році народилася ще одна дитина. Саме такі підстави для зміни розміру присуджених аліментів й передбачені положеннямист.192 СК України.

Колегія суддів зазначає, що при вирішенні даного спору суд першої інстанції обгрнутовано виходив із того, що наявні підстави для задоволення позову та законно застосував до спірних правовідносин положення ст. 192 СК України. Обставиною, якою позивач обґрунтовував свої вимоги для зменшення визначеного розміру аліментів з 1/4 частини на 1/6 частину, була саме зміна сімейного стану платника аліментів, внаслідок чого у позивача виникли додаткові зобов`язання фінансового характеру щодо забезпечення рівня не тільки першої дитини, але й дитини інваліда від нового шлюбу.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволенні позовних вимог.

При вирішенні справи колегія суддів зважає і на те, що доводи відповідача, якими вона обґрунтовувала свої заперечення проти позову та доводи апеляційної скарги, не можуть бути враховані судом у якості підстав для відмови в задоволенні позову, оскільки додаткові витрати на утримання дитини не входять до системи аліментних зобов`язань особи, що і було належним чином встановлено судом першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у відмові у задоволенні позову, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного судового рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, які свідчать про зміну сімейного стану позивача, колегія суддів вважає законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, що стягуються із нього на утримання його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З метою забезпечення рівності матеріального забезпечення всіх дітей позивача та з врахуванням обов`язку батьків з утримання дитини, колегія вважає, що зменшення частки матеріального забезпечення з 1/4 на 1/6 частину не порушує право дитини на гідний рівень життя.

Отже, суд у своєму рішенні навів достатні мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, дав вірну оцінку запереченням відповідача.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.7,367, 369, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: В.В. Гуль

А.С. Сержанюк