Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа №711/3825/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2020 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.,

при секретарі Осадчій А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Ірклієнка Ю.П., третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» про визнання умов кредитного договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання умов кредитного договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 25.01.2007 р. між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» () в особі обласної Полтавської філії «Банк «Фінанси та Кредит» () був укладений кредитний договір № МКЕЧ-21-07 від 25.012007 р., де відповідно до п. 2.1. кредитор зобов`язався надати в тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності кредитні ресурси, в сумі 5000 доларів США з оплатою за процентною ставкою 22 відсотки річних. Пунктом 2.3 ст. 2 договору визначено, що кредитні ресурси, отримані позичальником за цим договором надаються на власні потреби, тобто на споживчі цілі.

ТОВ в особі Відділення № 5 Обласної Полтавської філії «Банк «Фінанси та Кредит» з іншим кодом , яка була кредитором згідно вказаних реквізитів у кредитному договорі.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.11.2018 року у цивільній справі № 711/9222/15-ц, яке вступило в силу та не оскаржувалось кредитором/відповідачем, вже встановлено про відсутність видачі позивачу кредитних коштів в іноземній валюті та фактичне перерахування кредитором кредитних коштів на банківський рахунок в національній валюті України - в гривні, що в свою чергу, є підтвердженням того, що кредитні кошти в іноземній валюті позивачці не надавалися.

Позовна заява обгрунтована тим, що умови кредитного договору є неоднозначними, несправедливими, а тому незаконними, кредитор ввів в оману позичальника, що прямо заборонені законом. Так, у кредитному договорі: усі істотні умови прописані незрозумілою мовою та є несправедливими; містять неоднозначні положення; не містять посилань на курс іноземної валюти, що повинен був використовуватись при замовленні та купівлі іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України для видачі продавцю товару - квартири; не містять курсу НБУ на день видачі/отримання кредитних коштів на придбання товару позичальником (квартири); не містять умов відповідальності кредитора за цим договором; не містить жодних застережень щодо ймовірних ризиків коливань іноземної валюти; відсутня сукупна вартість зазначеного кредиту та реальна і абсолютна процентна ставка по даному кредиту; відсутня інформація про види кредитування; не містить порядку та способу замовлення і вартості послуг кредитором щодо придбання іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України (МВРУ) для позичальника; не містить порядку та способу відрахування відсотку до Пенсійного фонду України за придбання кредитором іноземної валюти на МВРУ для позичальника; відсутня інформація щодо імпортної складової ціни послуг кредитора; відсутня інформація про отримання податкового кредиту; не містить графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом, з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту; у графіку платежів (Додаток № 1) не викладена докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом; не містять попередження споживача, що валютні ризики під час виконання, зобов`язань за кредитним договором несе споживач; не містять інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Таким чином, позивач вказує, що не був належним чином проінформований про всі істотні умови та ризики договору, його сукупну вартість та розмір реальної процентної ставки за користування коштами, подорожчання кредиту, укладення такого договору не відповідає волевиявленню позичальника, кредитор приховав усі дійсні істотні умови, що є безспірними підставами визнання кредитного договору недійсним в цілому.

Зобов`язання щодо видачі кредитором та прийняття позичальником було встановлено кредитором в тексті кредитного договору у іноземній валюті в розмірі 5000.00 доларів США без зазначення еквіваленту до національної валюти, в якій було видано кредит в розмірі 25 250,00 грн. Кошти позивач сплачувала в доларах США, оскільки так вимагав банк, посилаючись на умови договору, однак це суперечить законодавству.

Крім того, реальна процентна ставка за користування кредитом не відповідає зазначеній у п. 2.1 кредитного договору. Відповідно до 2.1. кредитного договору, банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності кредитні ресурси в сумі 5000 доларів США, з оплатою за процентного ставкою 22 відсотки річних.

Істотна умова п. 2.1 кредитного договору є недійсною, оскільки її повернення розраховано із застосуванням реальної процентної ставки 31,72 замість 22 % річних, що на 11,72 % річних більше, ніж було погоджено з позичальником.

Таким чином, даний пункт та договір в цілому є недійсним, оскільки волевиявлення позичальника на 31,72 % ставку річних не існує, такий розмір відсотків не погоджувався з позичальником і кредитором не пропонувався.

Сплата позичальником комісії в розмірі 252,50 грн. не передбачена умовами кредитного договору взагалі, однак була отримана кредитором. Відповідно до п. 4.7. кредитного договору позичальник сплачує банку комісійну винагороду обслуговування при проведенні кредитних операцій у розмірі 757,5грн. (разово), що становить 3% від суми кредиту. Комісійна винагорода перераховується позичальником на рахунок банку № НОМЕР_1 , МФО 331832, без ПДВ у момент видачі кредитних ресурсів.

Однак, як вказує позивач: у кредитному договорі не зазначено, за що саме позичальник повинен сплатити такі кошти 3 % від суми кредиту.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування, та сукупну вартість кредиту банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди тощо).

Таким чином, умови даного пункту є платою за послуги, що супроводжують кредит, а саме, за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним в силу частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 6.1. кредитного договору, за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п.п. 3.2, 3.4, 4.3, 4.4, 4.6. цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов`язання сплатити проценти за увесь час фактичного користування кредитними ресурсами.

Відповідно до п. 6.2. кредитного договору, за не надання позичальником банку у встановлені цим договором: строки яких-небудь документів, обов`язок надання яких передбачений цим договором, а також за неповідомлення позичальником банку про факти, зазначені у п. 5.6. цього договору, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 10 % (десяти відсотків) від загальної суми отриманих кредитних ресурсів.

Умова п.7.1 є також недійсною умовою, оскільки кредитор не має жодного юридичного права на власний розсуд змінювати черговість платежів, що встановлено ст. 534 ЦКУ.

Пункти 7.3. та п. 3.2. кредитного договору суперечать один одному та у взаємозв`язку є неоднозначними і незрозумілими для позичальника, оскільки пунктом 3.2. встановлено дату дії договору - 24.07.2008, а пунктом 7.3. скасовується умова п. 3.2., зокрема тому, що не зазначається дія кредитного договору: договір діє до повного виконання, що суперечить ст.ст. 11, 18, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» (строк, кредитування) та положенням.

Пункт 2.2 кредитного договору є недійсний, оскільки:

1) з внутрішнього рахунку банку № 2203.8.00.0071 / суб/р № 2203.1.05.23898.01 вказаного у пункті 2.2. кредитного договору як поточного рахунку клієнта банку та 2, вказаного у квитанціях № 1 від 20.02.2007 № 1 від 20.03.2007, № 38846-К від 20.04.2007, № 40091-К від 23.05.2007 вбачається, що сплачені позичальником кошти банком зараховувались не на рахунок, позичальника, а в порушення умов договору та чинного законодавства на транзитний рахунок банку 2, але позичальнику банком такі рахунки, не відкривались і Договорів банківського рахунку для зарахування, зберігання та видачі, кредитних грошей та здійснення розрахунково-касових операцій по кредитній угоді не укладалось, що суперечить актам цивільного законодавства, унеможливлює отримання кредиту взагалі та є порушенням положень, встановлених у постанові НБУ № 492 від 12.11.2003, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за №1172/8493 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах».

Крім того, з квитанцій про здійснення валютно-обмінної операції № 9 від 20.02.2007; № 2 від 20.03.2007; № 9 від 20.04.2007 вбачається, що при здійсненні банківської операції з отриманими від позичальника коштами, кредитор проводив валютно-обмінні операції, що не передбачено жодним з пунктів кредитного договору, що є однією з підстав стверджувати про незаконність дій кредитора та нечесну підприємницьку діяльність банку.

Таким чином, на думку позивача, умови пунктів 1-8 кредитного договору є недійсними, оскільки встановлюють плату за послуги, що супроводжують кредит, а саме: за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача; є фактично вимаганням та примушуванням до дій, які є на шкоду споживачу; встановлюють лише відповідальність позичальника та поручителя; кредитор поклав абсолютно усі ризики на позичальника та встановив надзвичайний дисбаланс у правах позичальника; сформовано в порушення актів цивільного законодавства, що є незаконним.

Таким чином, оспорюваний правочин не був би вчинений без включення до нього недійсних частин, оскільки вони становлять істотні умови кредитування та виконання зобов`язань сторонами.

Додатком № 1 до кредитного договору «Графік погашення кредиту» не повідомляється ані сукупна вартість кредиту, ані реальна відсоткова ставка кредитування, ані абсолютного подорожчання кредиту, ані валютні ризики позичальника - це просто графік повернення, платежів, що в порушення, вимог закону лише в одному варіанті було надано на підпис позичальнику.

Графік погашення кредиту не містить детального розпису сукупної вартості, за змістом і формою, які б відповідали вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Кредитний, договір та Додаток № 1 не містить умов щодо: орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартість послуги з оформлення, договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); порядку та способу замовлення, придбання іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України (МВРУ) для позичальника; вартості послуг банку щодо замовлення, придбання іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України (МВРУ) для позичальника; порядку та способу відрахування, відсотку до Пенсійного фонду України, за придбання кредитором іноземної валюти на МВРУ для позичальника; імпортної складової ціни послуг кредитора; не визначено вид кредитування (ануїтет чи диференційований платіж або інший), розрахованого кредитором, лише у відповідності до програми «Мікрокредит» для кредитування виключно юридичних та фізичних осіб-підприємців і не розповсюджується для кредитування фізичних осіб у Черкаській області; інформація про отримання податкового кредиту: податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач, має право, або відомості, про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію.

Таким чином, позивач не був належним чином проінформований про всі істотні умови та ризики договору, його сукупну вартість та розмір реальної процентної ставки за користування коштами, подорожчання кредиту що є безспірними підставами визнати кредитним договір недійсним в цілому.

Недійсність кредитного договору підтверджується відсутністю повноважень відповідача щодо здійснення мікрокредитування в Черкаській області. З квитанцій № 260776 від 25.01.2007 та № 260777 від 25.01.2007 вбачається, що кредит видавався позивачу готівкою за статусом: «Мікрокредит, Малий бізнес», про що зазначено у графі «ОТРИМУВАЧ», що також було встановлено рішенням суду від 13.11.2018. Приказ від 25.05.2005 № 220-0 свідчить про початок реалізації Програми мікрокредитування лише у філіалах банку: «Івано-Франківське регіональне управління», «Київське регіональне управління» та в Харківські області. Серед переліку філіалів, які мали право кредитувати по програмі «Мікрокредитування» відсутнє таке як Обласна Полтавська філія «Банк «Фінанси та Кредит» , що має відмінний код ЄДРПОУ від коду ЄДРПОК банку 09807856, тим більше у м. Черкаси.

Таким чином, вказує позивач, Обласна Полтавська філія «Банк «Фінанси та Кредит» ЄДРПОУ 26435422 станом на 25.01.2007 не мала цивільної дієздатності на проведення банківських операцій з кредитування; ВАТ (ПАТ) «Банк «Фінанси та Кредит» , яке було зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців після укладання кредитного договору - лише 02 липня 2007 року (вказано у Довіреностях, наданих представниками відповідача) також не мала цивільної правоздатності, відповідно не мала права здійснювати банківські фінансові і, тим більше, валютні операції станом на момент укладання кредитного договору - на 25 січня 2007 року, що підтверджує недійсність кредитного договору №МКЕЧ-21-07 від 25.01.2007.

Частиною 2 Розпорядження від 26.01.2006 за № 3 установлено, що надавати «експрес-кредити» в розмірі 5 000,00 доларів США включно (або еквівалент в гривнях) можуть гілки: філіали Банка, в яких сформовані підрозділи мікрокредитування, розташовані у наступних регіонах: м. Київ, м. Харків, м. Івано-Франківськ, м. Запоріжжя. Усі інші філіали, в яких в яких сформовані підрозділи мікрокредитування в розмірі до 3000,00 доларів США, однак «експрес-кредити» - це швидкі рішення банку та отримання кредиту, що не має відношення до виниклих, правовідносин по кредитному договору № МКЕЧ-21-07 від 25.01.2007 р. Окрім того, позивач вважає, що отримувачем у квитанціях є не банк, не Обласна Полтавська філія «Банк «Фінанси та Кредит» МФО 331.832 , а: «транзитный счет по общему погашению кредитов физических лиц» на рахунок 2909..., що не відповідає ні умовам кредитного договору, ні актам цивільного законодавства, а тому кредитний договір є недійсним.

Письмового дозволу від ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» до Обласної Полтавської філії «Банк «Фінанси та Кредит» у м. Полтава, а тим більше до Відділення № 5 у м. Черкаси на здійснення певного виду банківських операцій та Положення про відділенім № 5 філії банку ні позичальнику при укладанні кредитного договору для ознайомлення, ні у вище зазначених судових справах кредитором не надавалось.

Коди ЄДРПОУ банка ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та Обласної Полтавської філії «Банк «Фінанси та Кредит» ЄДРПОУ 26435422 є різними, що свідчить про різні юридичні особи з різними видами господарської діяльності та іншими ймовірними відмінностями, а також про те, що юридична особа Обласна Полтавська філія повинна була, як самостійна юридична особа, отримати Банківську ліцензію та інші спеціальні дозвільні документи від НБУ або письмового дозволу Банку за для отримання права здійснення банківських та валютних операцій на валютному ринку України, які належать до фінансових послуг згідно зі статтею 4 Закову України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.09.2008 р. по справі № 2-51.32/08 про стягнення заборгованості по кредитному договору № МКЕЧ-21.-07 від 25.01.2007 ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»» підтвердив, що позичальником ОСОБА_1 було сплачено 2028,79 доларів США, однак Договору про відкриття банківського рахунку не укладалось і кошти, внесені через касу незаконно працюючого відділення, не зараховувались на жоден валютний рахунок позичальника.

Правові підстави для визнання кредитного договору недійсним та для застосування наслідків недійсності правочину наявні і такий кредитний договір може бути визнаний недійсним після ухвалення рішення суду у справі про стягнення кредитної заборгованості, оскільки як вбачається із справи №2-5132/08 Соснівського районного суду м. Черкаси та зі справи № 711/6925/16-ц Придніпровського районного суду м. Черкаси під час вирішення таких справ суди не перевіряли дійсність кредитного договору, не досліджували ані первинні банківські документи, ані

кредитну/юридичну справу по кредиту, а зазначеним вище рішенням суду від 13.11.2018 встановлені певні обставини, які підтверджують недійсність кредитного договору у зв`язку з видачею кредитних коштів в національній валюті - в гривні.

Позивач вважає, що заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.09.2008 по справі № 2-5132/08 та рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.11.2017 по справі № 711/6925/16-ц також е неправосудними.

Жодних підтверджень того, що позивач могла бути обізнана про підстави недійсності кредитного договору, на які посилалась у даній справі, не існує. Про умови кредитного договору позивач дізнався при його підписанні, а не про їх недійсність та неоднозначність, оскільки у кредитному договорі не міститься посилань на Закони України або на інші нормативно - правові акти, з якими законодавець пов`язує недійсність умов кредитного договору.

На протязі тривалого часу представники організації Черкаська обласна дирекція «Філія «Полтавське регіональне управління Відкритого акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», отримавши виконавчий лист, подавали на виконання до державної виконавчої служби та намагалась стягнути заборгованість на свою користь.

Факт відсутності банківської ліцензії у ВАТ (ПАТ) «Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ (код ), Обласної Полтавської філії «Банка «Фінанси та Кредит» (код ) м. Полтава та у Відділення № 5 Обласної Полтавської філії «Банк «Фінанси та Кредит» (код ) м. Черкаси на англійській мові свідчить про відсутність цивільної процесуальної дієздатності кредитора, та як наслідок спричиняє недійсність кредитного договору.

Кредитний договір не містить жодної інформації щодо імпортної складової ціни фінансових послуг кредитора, тобто, відсутні підтвердження, обґрунтування та розрахунки для формування вільної ціни договору в іноземній валюті - в доларах США для визначення зобов`язань по кредитному договору з урахуванням імпортної складової ціни предмету кредитного договору - послуги по наданню споживчого кредиту.

Таким чином, позивач просить суд, - кредитний договір № МКЕЧ-21-07 від 25.012007 та Додаток № 1 до кредитного договору «Графік погашення кредиту» визнати недійсним і застосувати наслідки недійсності правочину, шляхом двосторонньої реституції.

Ухвалою суду від 17.07.2019 відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Під час розгляду справи 26.09.2019 залучено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Ірклієнка Ю.П., враховуючи, що в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» триває ліквідаційна процедура.

Представником ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» адвокатом Репак В.В. подано відзив на позов, за яким просить відмовити у задоволенні позову. Зазначено, що позовна заява є безпідставною, не ґрунтується на матеріальних нормах закону, доводи викладені в ній не відповідають фактичним обставинам справи та доказам, що наявні в матеріалах справи. Між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», після зміни назви 02.09.2009 - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 25 січня 2007 року укладено кредитний договір №МКЕЧ-21-07, за умовами якого позичальнику надано в тимчасове користування кредитні ресурси в сумі 5000,00 дол. США, з оплатою за процентною ставкою 22,00 % річних. На момент укладення кредитного договору банк мав банківську ліцензію, видану Національним банком України та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями. Банк був вправі на момент укладення кредитного договору здійснювати операції з валютними цінностями, розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто здійснення кредитування в іноземній валюті. Нормативно-правовий акт, на який покликається позивач, а саме «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджений постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстровані у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13 808. Відтак, на момент укладання кредитного договору (25.01.2007) вказаних Правил не було, а такі набрали чинності лише 25 травня 2007 року, тобто після укладання кредитного договору. Отже, кредитний договір відповідає чинним приписам законодавства на момент його укладання.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.09.2008 у справі №2- 5132/08 позов АТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено повністю. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» суму боргу по кредитному договору № МКЕЧ-21-07 від 25.01.2007 в розмірі 54538, 86 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.11.2016 по справі № 711/6925/16-ц, що залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 30.03.2017, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 листопада 2018 року по справі №711/9222/15-ц в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа: ОСОБА_2 , Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію «АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживачів та визнання кредитного Договору недійсним, відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 14 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Тобто зазначеними рішеннями, що набрали законної сили та які мають преюдиційне значення, встановлено дійсність та правомірність кредитного договору, стягнуто з боржника ОСОБА_1 заборгованість по оспорюваному кредитному договору. Доводи позивача зводяться до переоцінки доказів, а відтак, не відповідають фактичним обставинам справи та приписам цивільного законодавства. Окрім того, незгода повивача з судовими рішеннями, що набрали законної сили, не може бути підставою для ініціювання іншого процесу з мстою ухилення від виконання рішення суду.

Оскільки рішенням суду від 03.09.2008, що набрало законної сили, задоволені вимоги банку до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором, та судовими рішеннями від 23.11.2016 і від 13.11.2018 відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовів про визнання оспорюваного кредитного договору недійсним, а відтак правові підстави для визнання кредитного договору відсутні.

Такий кредитний договір не може бути визнаний недійсним після ухвалення рішення суду у справі про стягнення кредитної заборгованості, під час вирішення якої суд обов`язково перевіряє дійсність кредитного договору.

Кредитний договір підписаний позичальником на кожній сторінці. Своїм підписом боржник підтвердив факт своєї згоди з усіма умовами договору. Разом з тим, позичальник добровільно погодився на укладення договору, сплачував по ним відповідні виплати, не оскаржив та не визнавав дану угоду за увесь період цього часу, отже не вважав її такою, що укладена під впливом помилки.

Таким чином, на момент укладання кредитного договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору.

Наявність підписаного обома сторонами кредитного договору свідчить про те, що обидва його учасники бажали укласти договір, його укладання відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі. При укладенні договору позивачу були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших обставин, які б примусили його прийняті умови договору на вкрай невигідних для себе умовах.

При підписанні кредитного договору позивач погодилася з усіма умовами даного правочину і прийняла на себе зобов`язання щодо його виконання. У день підписання оспорюваного правочину боржниця отримала передбачену договором суму кредиту та примірник правочину, що давало їй додаткову можливість детально вивчити його умови та протягом 14 днів з дня отримання кредиту відмовитись від даної послуги, що передбачено частиною 6 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». АТ «Банк «Фінанси та Кредит» вважає, що позивач пропустила строк, протягом якого могла звернутися до суду за захистом свого права. Позивач є стороною кредитного договору, тобто обізнана щодо змісту кредитного договору з моменту його вчинення, а тому перебіг трирічного строку позовної давності за вимогою про визнання недійсним кредитного договору почався 25 січня 2007 року та закінчився 25 січня 2010 року. Просить відмовити у задоволенні позову. Крім того, подана заява про застосування строків позовної давності.

Ухвалою суду від 13.11.2019 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал».

Представником третьої особи за довіреністю Стефанишин Л.І. подані письмові пояснення по суті позову. Зазначено, що викладені у позовній заяві доводи позивача є безпідставними та є такими, що спрямовані на уникнення відповідальності за невиконання зобов`язання. Підписавши кредитний договір, позивач засвідчила факт, що їй зрозумілі умови договору. Після його укладання позивач виконувала його та не заявляла про те, що її введено в оману. Є судове рішення від 03.09.2008, за яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором. Іншими судовими рішеннями від 23.11.2016 та від 13.11.2018 відмовлено ОСОБА_1 у визнанні кредитного договору недійсним. ТОВ повністю підтримує відзив на позов, що поданий відповідачем по справі.

Позивачем ОСОБА_1 подано відповідь на письмові пояснення третьої особи. Просить задовольнити позовні вимоги та врахувати обставини та доводи, що викладені у позові. Вважає, що відповідач банк, його перехідний банк Фонд, колектор ТОВ зловживали і продовжують зловживати своїми правами та при здійсненні своїх цивільних прав, не утримуються від дій, які порушують права позичальника позивача.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, будучи належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. Подано заяву про розгляд справи за її відсутності.

В судове засідання представник відповідача не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Надано відзив на позов та заяву про застосування строків позовної давності. Просить відмовити у задоволенні позову.

В судове засідання не з`явився представник третьої особи, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Надано письмові пояснення на позов, а також заяву про розгляд справи за його відсутності. Просить відмовити у задоволенні позову.

Враховуючи думку учасників справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити за таких підстав:

встановлено, що між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» (в подальшому ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») в особі керуючого обласною Полтавською філією Копертехіна І.І., який діяв на підставі Положення про обласну Полтавську філію банку «Фінанси та Кредит» та довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. 04.09.2006 від імені якого по довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєвим О.Є. 06.09.2006 діє ОСОБА_3 начальник відділення №5 обласної Полтавської філії «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 25 січня 2007 року укладено кредитний договір №МКЕЧ-21-07, за умовами якого позичальнику надано в тимчасове користування кредитні ресурси в сумі 5000,00 дол. США, з оплатою за процентною ставкою 22,00 % річних. Кредитні ресурси використовуються за цільовим призначенням на власні потреби.

За умовами договору позичальник зобов`язався повернути кредитні кошти у строк до 24.07.2008. Договором передбачені умови повернення кредитних коштів, сплати відсотків та інших платежів, відповідальність сторін тощо.

Таким чином, підписавши кредитний договір позичальник підтвердила факт ознайомлення із умовами договору і згідна з ними.

Починаючи з 18.12.2015 і на цей час триває ліквідаційна процедура ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №993 від 05.04.2018 з 06.04.2018 делеговані всі повноваження ліквідатора АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнку ОСОБА_4 .

Крім того, встановлено, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.09.2008 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість у розмірі 53969грн. 17коп. (прострочена заборгованість по кредиту, заборгованість по кредиту, пеня) та судові витрати, а всього 54538грн. 86коп. Це судове рішення набрало законної сили.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.11.2016 відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні її позову до Черкаської обласної дирекції Філії Полтавського регіонального управління ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним у зв`язку з відсутністю цивільної дієздатності кредитора.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 30.03.2017 рішення суду залишено без змін.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.11.2018 відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні її позову до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 14.03.2019 це судове рішення залишено без змін.

Відповідно до договору про відступлення прав вимоги № 000474-с від 13.02.2018 та Додатку № 1 до цього договору, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступило новому кредитору ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» належні банку, а новий кредитор набув право вимоги банку до позичальників, в т.ч. за кредитним договором від 25.01.2007р. № МКЕЧ-21-07 щодо боржника ОСОБА_1 .

Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Як передбачено ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, - свобода договору. Як передбачено статтею 6 ЦК, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл. 52 Цивільного Кодексу України.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. (ч.ч.1, 3 ст. 626 ЦК).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст. 628 ЦК).

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як передбачено ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що визначено ст. 610 ЦК України. Відповідно до положень ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як передбачено статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (ст. 216 ЦК).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК).

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

За п. 23 ч.1 ст. 1 цього Закону (в редакції, що діяла на час укладання договору), визначено, що споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

За змістом положень ст.11 Закону «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 25.01.2007), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. У договорі про надання споживчого кредиту зазначається в тому числі загальна вартість кредиту для споживача.

Тобто вимоги ст.11 Закону «Про захист прав споживачів» на дату укладання оспорюваного договору не передбачали обов`язку банку надати детальне зазначення сукупної вартості кредиту в окремому документі.

Правила надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою правління НБУ від 10.05.2007 №168 (набрали чинності 6.06.2007), зобов`язують банки надавати детальну інформацію про сукупну вартість кредиту або в кредитному договорі, або додатку до нього. Тобто вона необов`язково має бути викладена як окремий документ.

Спірний договір споживчого кредиту, в т.ч. і додаток №1 до нього підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: періоду надання кредиту, розміру процентної ставки, порядку її нарахування, переліку, розміру розрахунку неустойки; періоду внесення платежів, відповідальність за порушення умов договору.

Враховуючи зміст наведених пунктів кредитного договору, ОСОБА_1 з моменту підписання цього договору обізнана щодо оплатності кредиту, свого обов`язку вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх сплати та відповідальності за прострочення погашення кредиту.

Додатком №1 до кредитного договору визначено розмір щомісячних платежів у валюті отриманого кредиту.

Крім того, відсутні підстави вважати, що кредитний договір повинен був містити відомості щодо курсу на міжбанківському валютному ринку України, відомостей щодо попередження споживача про валютні ризики, інформацію про методику, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, відміток кредитора про купівлю доларів США для видачі таких у кредит, порядку та способу відрахування відсотку у ПФУ за придбання кредитором іноземної валюти на МВРУ для позичальника, інформацію щодо імпортної складової ціни послуг кредитора, про отримання податкового кредиту тощо, про що вказує у позові ОСОБА_1 .

На думку суду, позивач була проінформована про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів, у зв`язку із чим не можна визнати кредитний договір недійсним у цілому. Крім того, за наданими позивачем доказами, які визнаються і відповідачем, нею частково сплачувались кошти на погашення заборгованості за кредитним договором від 25.01.2007. Крім того, дані обставини встановлені і зазначеними вище судовими рішеннями, враховуючи норми ч.4 ст. 82 ЦПК України.

Слід зазначити, що обставинам про визнання кредитного договору недійсним в частині того, що кредитні кошти не надавались ОСОБА_1 в іноземній валюті, дана відповідна оцінка у судових рішеннях, які на даний час є чинними. На думку суду, обставини про те, що кредитний договір від 25.01.2007 підлягає визнанню недійсним, оскільки в ньому зазначено розмір кредиту 5000 доларів США без визначення еквіваленту до національної валюти, про що вказує ОСОБА_1 , є безпідставними.

Посилання позивача на те, що умови договору є незрозумілими (прописані незрозумілою мовою) та неоднозначними, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Також посилання позивача на необхідність застосування під час укладання кредитного договору постанови НБУ №168, є безпідставними, оскільки, як зазначалось вище, ця постанова набрала чинності 06.06.2007.

Відповідно до умов договору (п.2.1) визначена процентна ставка 22% річних. Жодних даних, які б свідчили про те, що кредитором передбачена чи застосована інша процента ставка, в т.ч. і збільшена, судом не встановлено. Отже, підстав для визнання кредитного договору від 25.01.2007 в цій частині, немає.

Під час розгляду справи судом не встановлено жодних суперечностей нормам ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» умов договору, які викладені у п.3.2 та у п. 7.3 щодо визначеного строку повернення кредитних ресурсів та щодо чинності договору з моменту його підписання сторонами і його дії. Поняття дати виконання зобов`язання та строку дії договору різняться. Так, договір не може породжувати невизначеність стосовно строку його дії, оскільки передбачений момент виконання зобов`язання конкретний термін (в даному випадку 24.07.2008), який є закінченням строку дії договору.

За результатами розгляду справи суд не встановив обставин, які б давали підстави для визнання кредитного договору недійсним в частині викладених умов у п.2.2 договору, за якими визначено, що для обліку кредитних ресурсів, що видаються, банк відкриває позичальнику позичковий рахунок.

Що стосується доводів позивача про те, що кредитором її було введено в оману щодо укладання кредитного договору від 25.01.2007, то їм була дана оцінка у судовому рішенні від 13.11.2018, яке на цей час є таким, що набрало законної сили. Будь-яких інших обставин введення ОСОБА_1 відповідачем в оману, не наведено. Також, слід зазначити, що позивачем не надано належних, допустимих та переконливих доказів про те, що відповідач по справі при укладенні кредитного договору ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення чи застосував нечесну, протиправну підприємницьку діяльність, враховуючи норми ст. 19 Закону «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час виниклих правовідносин).

Безпідставними є твердження позивача про те, що кредитний договір від 25.01.2007 слід вважати недійсним, оскільки у відповідача не було повноважень щодо здійснення мікрокредитування в Черкаській області, оскільки, як вже зазначалось, ОСОБА_1 як позичальник, отримала кредитні кошти в розмірі 5000 доларів США у банківській установі, вносила до банку кошти на погашення заборгованості за кредитним договором, в т.ч. і у валюті кредиту.

Під час розгляду даної справи, судом встановлено, що на момент укладання кредитного договору №МКЕЧ-21-07 від 25.01.2007 у відповідача ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» (в подальшому ПАТ) була ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями. Дані обставини встановлені судовими рішеннями, зокрема від 13.11.2018, а тому вважати, що банківська установа не мала цивільної дієздатності на проведення банківських операцій з кредитування, немає. Підстав для застосування положень ст. 227 ЦК України, немає.

Відповідно до п.3 ч.5 ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час укладання договору), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Як передбачено частинами 1, 2, 5 та 7 статті 18 згаданого Закону (в редакції на час виниклих правовідносин) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року № 6-80цс12 та від 25 вересня 2013 року № 6-80цс13, а також у постанові Верховного Суду від 29.08.2018 №307/828/16-ц.

Під час розгляду справи встановлено, що відповідно до п. 4.7 кредитного договору позичальник сплачує банку комісійну винагороду обслуговування при проведенні кредитних операцій у розмірі 757,50 грн. (разово), що становить 3% від суми кредиту. Комісійна винагорода перераховується позичальником на рахунок банку № НОМЕР_1 , МФО 331832. без ПДВ у момент видачі кредитних ресурсів.

Крім того, відповідно до п. 5.6 кредитного договору позичальник має право за власною ініціативою достроково погасити кредитні ресурси за обов`язкового дотримання наступних умов: а)письмове повідомлення позичальником банку не менше, ніж за 3 (три) банківських дні до дати дострокового погашення; б)одночасно з погашенням основної (позичкової) заборгованості (чи її частини) позичальник сплачує банку проценти за весь період користування кредитними ресурсами, нараховані на суму основної заборгованості (частини основної заборгованості, що погашається) до дати погашення; в)одночасно з погашенням основної (позичкової) заборгованості (чи її частини) позичальник сплачує банку комісійну винагороду за дострокове погашення кредитних ресурсів у розмірі 1,5 % від суми заборгованості, що достроково погашається, за кредитними ресурсами. Оплата винагороди здійснюється в національній валюті України, у гривні і перераховується на рахунок у банку № НОМЕР_1 , МФО 331832, без ПДВ. При порушенні зазначених умов дострокове повернення кредитних ресурсів за ініціативою позичальника не допускається. Позичальник зобов`язаний сплатити проценти за весь період до закінчення встановленого за цим договором строку повернення кредитних ресурсів.

Таким чином, дані умови договору (п.п.4.7; 5.6 в) щодо нарахування комісійної винагороди обслуговування при проведенні кредитних операцій у розмірі 757,50грн., що становить 3 % від суми кредиту та комісійної винагороди за дострокове погашення кредитних ресурсів у розмірі 1,5 % від суми заборгованості, що достроково погашається, за кредитними ресурсами, - призводять до зміни у витратах позичальника, що є незаконним, в силу частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно, право, за захистом якого позивач звернулася до суду, в цій частині є порушеним. Разом з тим, особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦКУ, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦКУ загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Правило ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК).

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 ЦК України).

Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-75цс15 від 03 лютого 2016 року, постанові Верховного Суду від 29.08.2918р. №307/828/16-ц.

Відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки зазначає, що позивач є стороною кредитного договору, тобто обізнана щодо змісту кредитного договору з моменту його вчинення, а тому перебіг трирічного строку позовної давності за вимогою про визнання недійсним кредитного договору почався 25 січня 2007 року та закінчився 25 січня 2010 року.

Встановлено, що ця позовна заява надійшла до суду 10.05.2019 При цьому, позивач не вказує про поважність причин пропуску строків позовної давності. Крім того, кредитний договір підписаний ОСОБА_1 25.01.2007, екземпляр договору мався у кожної із сторін договору, про що зазначено у ст. 7 кредитного договору, позивач була обізнана щодо змісту кредитного договору з моменту його вчинення, вона сплачувала кошти на погашення зобов`язання за цим договором, неодноразово зверталася до суду з позовами щодо визнання кредитного договору недійсним та про захист прав споживача. Суд не вбачає підстав визнавати поважними причини пропущення позивачем позовної давності.

Таким чином, перебіг трирічного строку позовної давності за вимогою про визнання недійсним пунктів 4.7 та п.п.в) п.5.6 кредитного договору почався 25 січня 2007 року та закінчився 25 січня 2010 року, що має наслідком відмову у задоволенні позову в цій частині на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України.

Що стосується задоволення заяви відповідача про застосування строків позовної давності відносно інших вимог позову, то на думку суду, в цій частині слід відмовити.

Так, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки, якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Таким чином, за результатами вирішення спору по справі, яка розглядається відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, які були досліджені, суд дійшов висновку про те, що укладання оспореного кредитного договору від 25.01.2007р. відповідає принципам свободи договору, диспозитивності, справедливості та добросовісності; кредитор мав право надати кредитні кошти позичальнику в іноземній валюті в порядку та на умовах договору, надав їх і, відповідно, остання їх отримала; на момент підписання договору ОСОБА_1 не вважала умови договору несправедливими, незрозумілими, не надала до банку свої пропозиції щодо умов договору, не відмовилась від послуги та від виконання своїх зобов`язань з початку дії договору. Підстави вважати, що має місце істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін кредитного договору на шкоду споживачу, відсутні. Доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Отже, на думку суду, у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Крім того, суд не вбачає підстав для винесення окремої ухвали щодо ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», про що просить у своєму позові позивач, оскільки під час розгляду справи судом не встановлено порушень з боку відповідача щодо укладання кредитного договору та надання кредитних коштів.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 141, 76-84, 259, 268 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Ірклієнка Ю.П., третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» про визнання умов кредитного договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції до Черкаського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 10 березня 2020 року.

Головуючий: С. М. Позарецька