ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2516/20 Справа № 194/1126/18 Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М. М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.

за участю секретаря Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу /а.с. 3-5/.

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що 24 квітня 2018 року позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 22 200 доларів США, що підтверджується розпискою, відповідно до якої відповідачка зобов`язується виплатити суму боргу до 30 квітня 2018 року, але у визначений час гроші не провернула.

Позивач просить суд стягнути з відповідачки на його користь борг в сумі 22 200 доларів США, 3% річних в сумі 4 443, 58 грн. та облікову ставку НБУ в сумі 23 326,80 грн., а також судові витрати в сумі 6 238 грн. 77 коп.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу було відмовлено /а.с. 135-136/.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд посилається на те, що позивачем не було доведено факт укладення між сторонами договору позики.

З рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , який подав апеляційну скаргу, та посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, позивач, як доказ існуючих правовідносин та наявності неналежного виконання відповідачем ОСОБА_2 своїх боргових зобов`язань, надав розписку, в якій зазначено, що ОСОБА_2 , вказано її паспортні данні, адресу реєстрації, зобов`язується виплатити суму боргу 22 200 USD до 30.04.2018 року ОСОБА_1 , розписка написана 24.04.2018 року, стоїть підпис без розшифровки його /а.с. 65/.

Відповідачка позов не визнала посилаючись на те, що ніколи не брала ніяких коштів у ОСОБА_1 , з розписки не зрозуміло у якій валюті бралися кошти, що у неї не було потреби брати такі кошти на декілька днів, не зрозуміло звідки у звичайного шахтаря ІНФОРМАЦІЯ_1 народження така сума коштів, а також чому саме до ОСОБА_3 пред`явлено такий позов /а.с. 42-43/.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з правочинів та договорів.

За правилами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, заміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частини першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листа, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Крім того, частиною першою статті 530, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Великої палати Верховний Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464-3790/16-ц за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно розписки від 24 квітня 2018 року, ОСОБА_2 зобов`язалася виплатити суму боргу 22 200 USD до 30.04.2018 року ОСОБА_1 . При цьому, зміст розписки не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів.

Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів та підтвердження факту передачі коштів відповідачу.

Наявність у наданій позивачем розписці зобов`язань повернути борг у грошовій сумі не може свідчити проте, що між сторонами було укладено договір позики та те, що позивачем було передано відповідачу грошові кошти, оскільки даний борг міг виникнути на підставі інших правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких грунтуються позовні вимоги.

Тобто, позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог.

Однак, позивач не надав суду переконливих доказів на підтвердження факту передачі відповідачу грошових коштів, які він вимагає повернути.

Відповідно до ч.1, 3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групу доказів).

При таких обставинах, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову у даній справі, ухваливши законне й обгрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції інстанції не з`ясував дійсну правову природу розписки, а лише зауважив, що не доведено факту передачі коштів, що у суда не має жодних правових підстав стверджувати, що договір позики не було укладено, адже в самій розписці вказано, що відповідач зобов`язується повернути суму боргу, що підтверджує саме укладення договору позики грошей, то з ним погодитися не можна, так як вони не спростовують висновків суду, та на законність ухвалення судового рішення не впливають, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, та в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров