Справа № 136/287/19
Провадження № 22-ц/801/567/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 рокуСправа № 136/287/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивіль-них справах:

судді-доповідача Денишенко Т. О.,

суддів Рибчинського В. П., Голоти Л. О.,

за участі секретаря судового засідання Куленко О. В., представника скаржника позивача АТ КБ «ПриватБанк» адвоката Роя В. Л., розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до

ОСОБА_1 про стягнення кредитної за-

боргованості,

за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 17 грудня 2019 року, ухвалене у приміщенні суду в м. Липовець Вінницької області за головування судді Кривенка Д. Т.,

В С Т А Н О В И В:

12 лютого 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» ( далі - АТ КБ «ПриватБанк» ) звернулося у Липовецький районний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості у розмірі 38 995,78 гривень, посилаючись на наступні обставини. 09 липня 2013 року відповідач, звернувшись до позивача з метою отримання банківських пос-луг, підписав заяву № б/н, згідно якої отримав кредит у розмірі 1 000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсот-ків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгова-ності за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується підпунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, де передбачено його право у будь-який момент змінити кредитний ліміт за власним рішенням та ініціати-вою. Згідно цих умов відповідач дав згоду на встановлення кредитного ліміту за рішенням банку та можливість банку у будь-який момент змінити ( збільшити або зменшити ) кредитний ліміт, інші невід`ємні частини договору. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та прави-лами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затвердженими наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, Тарифами бан-ку, викладеними на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, скла-дає між ним і банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

У випадку зміни тарифів, інших частин договору банк зобов`язаний інфор-мувати позичальника щодо внесених таких змін шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених у підпункті 1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг, а позичальник згідно підпункту 1.1.2.3 зобов`язаний отримати виписку про стан та про здійснені операції по карткових рахунках. Не-отримання або несвоєчасне отримання позичальником виписок про стан рахун-ків не звільняє його від виконання зобов`язань за укладеним договором. У разі незгоди із змінами Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку позичальник зобов`язується надати банку письмову заяву про розірвання договору, погасивши при цьому виниклу перед банком заборгованість.

Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів у межах платіжного ліміту з метою запобігання виникненню овердрафту. При укладенні договору сторони керувалися частиною першою статті 634 ЦК України, згідно з якою укладений правочин є договором приєднання. У випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань за укладеним договором банк вправі вимагати їх дострокового виконання, повернення усієї суми кредиту.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на передбачених договором умовах у межах встановленого кредитного ліміту. ОСОБА_1 своєчасно не надавав позивачеві кошти для по-гашення заборгованості за кредитом, порушуючи свої боргові зобов`язання від-повідно до умов договору, що відображено у розрахунку заборгованості за дійс-ним правочином. Станом на 30 листопада 2018 року у відповідача утворилася за-боргованість у розмірі 38 995,78 гривень, з яких: 659,39 гривень - заборгованість за кредитом, 31 803,26 гривні - заборгованість по процентах за користування кре-дитними коштами, 4 200,00 гривень - заборгованість за пенею та комісією, 500,00 гривень - штраф ( фіксована частина ), 1 833,13 гривні - штраф ( процентна складова ).

Укладений сторонами кредитний договір відповідно до підпункту 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін правочину не про-інформує другу сторону про розірвання договору, останній автоматично лонгу-ється на той же строк.

Відповідач ОСОБА_1 ухиляється від виконання своїх зобов`язань, заборго-ваність перед банком у повному обсязі не погашає, що спонукало банк звернути-ся в суд з даним позовом. Позивач просив суд стягнути на його користь з відпові-дача заборгованість за кредитним договором від 09 липня 2013 року № б/н у розмірі 38 995,78 гривень та судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 921,00 гривні ( а. с. 1-3 ).

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 17 грудня 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у повному обсязі ( а. с. 101-104 ).

Не погоджуючись з ухваленим 17 грудня 2019 року рішенням суду першої інстанції, представник банку Крилова О. Л. оскаржує його в апеляційному поряд-ку, просить скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову банку у повному обсязі. Скаржниця не згідна з оскаржува-ним рішенням суду, вважає його незаконним, необгрунтованим, ухваленим без повного, всебічного та об`єктивного дослідження усіх обставин справи, за невід-повідності висновків суду фактичним обставинам справи, що мають для неї зна-чення, з порушенням норм матеріального і процесуального права ( а.с. 113-120 ).

Ухвалою апеляційного суду від 06 лютого 2020 року представнику АТ КБ «ПриватБанк» Криловій О. Л. поновлений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 17 грудня 2019 року ( а. с. 133 ). Наданою цією ухвалою апеляційного суду можли-вістю подати письмово викладений відзив на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 не скористався, у судове засідання 11 березня 2020 року він не з`явився з невідомих причин, будь-яких заяв від нього суду не надходило. Ураховуючи завчасне, в установленому порядку повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи, про що свідчить додане до матеріалів справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, суд апеляційної інстанції у відповідності з нормами статті 372 ЦПК України ухвалив розглянути дану справу по суті апеляційного оскарження у відсутності відповідача ОСОБА_1

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення по апеляційній скарзі пред-ставника позивача адвоката Роя В. Л., дослідивши матеріали справи, проаналізу-вавши в сукупності наявні в ній докази, перевіривши законність, обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішен-ня, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам, воно є помилковим, таким, що суперечить фактичним обставинам справи, не враховує усіх норм матеріального права, що регулюють наявні між сторонами у справі правовідносини, тому це рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до норм статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції пере-глядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та ( або ) відзиві на неї.

Судом встановлено, що 09 липня 2013 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № б/н, за умовами якого шляхом підписання анкети-заяви відповідач отримав кредит у розмірі 1 000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсот-ків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В анкеті-заяві, підписаній позичальником, зазначено, що він погодився з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також що він ознайомлений та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які були йому надані для ознайомлення у письмовому вигляді.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення ( виклику ) сторін.

Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі, суд першої інстанції зазначив, що позивач у цій категорії справ повинен довести заявлені в суд вимоги. Проте документи, додані до матеріалів цивільної справи, не містять доказів на підтвердження можливості у ОСОБА_1 мати доступ до кредитних коштів, отримання ним кредитної картки з ПІН кодом для верифіка-ції у платіжній системі, через що суд зробив висновок про відсутність у відпові-дача будь-яких зобов`язань перед банком у зв`язку з подачею анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Ненадання позивачем суду крім анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку будь-яких інших документів з підпи-сами відповідача позбавило суд можливості встановити умови його кредитуван-ня. Інші представлені докази виготовлені самостійно позивачем, позичальник з ними не ознайомлений, не доведено, що він брав на себе зобов`язання зі сплати винагороди та неустойки у разі порушення зобов`язань з повернення кредиту. Суд за наданим розрахунком заборгованості через неповноту відомостей не мо-же перевірити вірність нарахувань банком відсотків, строки виникнення заборго-ваності за кожним платежем, напрямки зарахування коштів, тому дійшов виснов-ку про необхідність відмови у задоволенні позову за його недоведеності та необ-грунтованості.

Оскаржуючи судове рішення від 17 грудня 2019 року, представник банку ОСОБА_4 підкреслює, що на підставі частини першої статті 634 ЦК України, під-писавши заяву, фізична особа приєднується до запропонованих банком Умов та правил надання банківських послуг, що підтверджується підписом позичальни-ка. Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає і погоджу-ється із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропози-ції щодо цих умов. На підставі анкети-заяви ОСОБА_1 відкритий картковий рахунок, видана кредитна картка із встановленим кредитним лімітом. Активація відповідачем картки, користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами у справі кредитного договору. Ці фактичні обставини спростовують мотиви суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, щодо недове-деності можливості у ОСОБА_1 мати доступ до кредитних коштів, отриман-ня ним кредитної картки з ПІН кодом для верифікації в платіжній системі. Суду наданий розрахунок заборгованості позичальника, копії анкети-заяви, витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», витягу з Умов та правил надання банківських послуг в При-ватБанку, інші письмові докази на доведення заявлених в суд позовних вимог. З копії анкети-заяви чітко убачається наступна інформація: персональні дані, адре-са проживання, інша додаткова необхідна для отримання кредитної картки інформація, яку про себе відповідач вказав особисто, він висловив згоду на укла-дення договору, засвідчив це власноручним підписом. Скаржниця підкреслює, що відповідач відповідно до виписки з карткового рахунку здійснював розрахун-ки за рахунок кредитних коштів, а також часткове погашення заборгованості, що є неможливим без надання картки. Надана суду виписка по руху коштів має ста-тус первинного документа, ця виписка та розрахунок заборгованості є належни-ми та допустимими доказами у справі.

Представник позивача ОСОБА_5 в обгрунтування своєї позиції в апеля-ційній скарзі посилається на правові висновки Верховного Суду з аналогічних правовідносин, зроблені у постановах від 28 березня 2019 року у справі № 428/ 2873/17, від 08 липня 2019 року у справі № 923/760/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 642/5533/15-ц, від 19 вересня 2019 року у справі № 127/7543/17, від 23 грудня 2019 року у справі № 375/250/18. Оскільки ОСОБА_1 не заперечив позов банку, розмір обчисленого ним розміру заборгованості, факт укладення договору, отримання кредитних коштів, ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, то оскаржуване судове рішення грунтується виключно на припущеннях. Відповідач свої зобов`язання у повному обсязі не виконує, хоча частково кошти на сплату заборгованості сплачував, що є одним з підтверджень наявності кредитних правовідносин між сторонами у справі, визнання позичальником умов договору.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» Крилова О. Л. заперечує у скарзі правомір-ність посилання суду першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, який зроблений в іншій конкретній справі за інших правовідносин, де відповідачем заперечувалися умови договору як погоджені його сторонами у належний спосіб. Суд не звернув увагу, що нада-ний банком розрахунок заборгованості повністю відповідає, враховує операції, відображені у виписці по рахунках відповідача, тобто відповідає первинним до-кументам. Суд безпідставно, за твердженням скаржниці, відмовив банку у стяг-ненні з боржника фактично отриманих кредитних коштів ( тіла кредиту ) та від-сотків за користування кредитними коштами, порушивши норми матеріального права.

З доводами апеляційної скарги у певній частині належить погодитися.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

За обставинами справи 09 липня 2013 року при досягненні певних домовлено-стей з надання відповідачу в кредит 1000,00 гривень сторони у справі керувалися частиною першою статті 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стан-дартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропо-нувати свої умови договору. Формулярами та стандартними формами є Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карт-кою, Тарифи Банку, викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/ pages/70/, згідно яких обслуговується ОСОБА_1 .

Предметом спору у цій цивільній справі є стягнення банком з відповідача за-боргованості за кредитом у загальній сумі 38 995,78 гривень.

Статтею 3 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України визначається право кожної особи на звернення в порядку, встановленому законом, до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтере-сів. Аналогічні роз`яснення з посиланням на статті 55, 124 Конституції України викладені у частині другій постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального зако-нодавства при розгляді справ у суді першої інстанції». Дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризу-ватися чесністю, відкритістю, повагою до інтересів іншої сторони чи сторін дого-вору.

У Рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року у справі № 3-рп/2003 наголошувалося, що правосуддя за своєю суттю визнається таким ли-ше за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефектив-не поновлення у правах.

Відповідно до норм статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та ін-шими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормами параграфу 1 Глави 5 «Докази та доказування» ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсут-ність обставин ( фактів ), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними дока-зами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази мають відповідати ви-могам належності, допустимості, достовірності, достатності.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» ( остаточне рішення від 17 червня 2011 року ) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що відповідач ОСОБА_1 був обізнаний з розглядом судом першої інстанції цієї цивільної справи, з проце-суальним рухом справи, повідомлявся в установленому порядку про розгляд справи апеляційним судом, про що свідчать додані до матеріалів справи реко-мендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, але жодним чином не висловив своєї позиції за вимогами до нього банку про стягнення кредитної заборгованості, не заперечив, як зазначає скаржниця, наявної заборгованості, ук-ладення договору з позивачем, отримання кредитних коштів у вигляді встановле-ного кредитного ліміту на платіжну картку та самої картки. І хоча, як правильно зазначив суд першої інстанції, така позиція боржника є його беззаперечним пра-вом, однак такій позиції суд вправі і повинен дати відповідну правову оцінку для правильного, об`єктивного і справедливого вирішення цього судового спору.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з тим висновком суду пер-шої інстанції, згідно якого безучасність відповідача у справі не має будь-якого, жодного значення для вирішення спору. Разом з тим суд, відкинувши у повному обсязі доводи позивача, відмовив у позові, не дивлячись на ті докази, які заслуго-вують на увагу, зокрема, безспірність користування відповідачем кредитним коштами, частковість до певного моменту погашення ним заборгованості, виник-лу та непогашену заборгованість з повернення позичальнику суми тіла кредиту.

З доводами апеляційної скарги представника позивача у їхній окремій частині належить погодитися. Дійсно з оскаржуваного рішення убачається порушення судом першої інстанції таких принципів процесуального права як рівності сторін перед законом і судом, замагальності сторін, диспозитивності цивільного судо-чинства. Беручи до уваги байдуже відношення відповідача до цього спору, кри-тику судом першої інстанції укладеного його сторонами правочину та вимог кре-дитодавця, небезпідставним є висновок про те, що оскаржуване судове рішення односторонньо грунтується на припущеннях, що заборонено нормою частини шостої статті 81 ЦПК України.

Згідно з вимогами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися на-лежним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 599 цього Кодексу передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з положеннями статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобо-в`язання ( неналежне виконання ). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути пози-кодавцеві позику ( грошові кошти у такі самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені догово-ром.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець ) зобов`язується надати грошові кошти ( кредит ) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позича-льник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Ураховуючи, що фактично отримані та використовувані ОСОБА_1 по-зичені кошти у добровільному порядку позивачу не повернуті, на підставі части-ни другої статті 530 ЦК України, за змістом якої якщо строк ( термін ) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, тому останній вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`я-зок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином позов АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом в частині повернення 659,39 гривень тіла кредиту підлягає безумовному задоволенню. У задоволенні решти заявлених позовних вимог, а саме у стягненні 31 803,26 гривень заборгованості по процентах за ко-ристування кредитними коштами, 4 200,00 гривень заборгованості за пенею та комісією, 500,00 гривень штрафу ( фіксована частина ), 1 833,13 гривні штрафу ( процентна складова ) належить відмовити.

У разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами та неустойка поділяються на встановлені законом ( розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства ) та договірні ( розмір та під-стави стягнення яких визначаються в самому договорі ).

Статтею 549 ЦК України визначено поняття неустойки ( штрафу, пені ), якою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пе-нею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконано-го грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Отже нараху-вання вказаних сум заборгованості, зокрема, визначення штрафу у твердій гро-шовій сумі суперечить нормам чинного законодавства, матеріального права, то-му у вигляді, визначеному до стягнення у позовній заяві, задоволенню не підля-гають.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивіль-ного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своє-часно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відпо-відно до статті 625 цього Кодексу. Слід зауважити, що позивачем не заявлялися вимоги до ОСОБА_1 на підставі статей 625, 1048 ЦК України. Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявле-них нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребува-них судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У анкеті-заяві позичальника ОСОБА_1 від 09 липня 2013 року процентна ставка не зазначена. Крім цього у підписаній сторонами заяві відсутні умови до-говору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки ( пені, штрафів ) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту ( сума, яку фактично отримав у борг ОСОБА_1 ), стягнути скла-дові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними кошта-ми. Позивач, обгрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, поси-лався на витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт та Умов і правил на-дання банківських послуг у Приватбанку як невід`ємні частини спірного догово-ру. При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме зазначені витяги з Тарифів та Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківсь-ких послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отри-мання ОСОБА_1 кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустой-ки ( пені, штрафів ), та, зокрема, саме у зазначеному у цих документах, що повин-ні були бути представленими банком суду, розмірах і порядках нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони ( банку ), яка мо-же вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредиту-вання, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року ( провадження № 6-16цс15 ) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

До правовідносин у цій справі спірним є правильність застосування частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банків-ських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово зміню-валися самим банком у період з часу виникнення спірних правовідносин ( 09 лип-ня 2013 року ) до моменту звернення в суд з указаним позовом ( 12 лютого 2019 року ). Тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяги з Тарифів та Умов у будь-яких редакціях, що найбльш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у заяві-анкеті домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком ви-тяги з Тарифів та Умов не можуть розцінюватися як стандартна ( типова ) фор-ма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Обгрунтування наявності обставин повинні здійсню-ватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припу-щень, що буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справед-ливості розгляду справи судом.

Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанком, на які останній посилається, з огляду на їх мінливий характер не можна вважати у даному випад-ку складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної сторони, якщо вони не підписані, викликають сумнів у дос-товірності, а також якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосредньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов і при-єднання як другої сторони до запропонованого договору.

Витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універса-льна 30 днів пільгового кредиту», з Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанком, на які посилається позивач у цій справі, не надані суду як доказ із підписом ОСОБА_1 про ознайомлення з ними, тому їх не можна розціню-вати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 09 липня 2013 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що стор-рони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідаль-ність у вигляді неустойки ( пені, штрафів ) за порушення термінів виконання до-говірних зобов`язань.

Разом з тим, ураховуючи, що фактично отримані та використані позичальни-ком кошти у добровільному порядку позивачу не повернуті, на підставі частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої якщо строк ( термін ) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, що свідчить про порушення йо-го прав, тому останній вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зо-бов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Нормами статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись нормами статей 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни задоволити частково.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 17 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості скасувати.

Позов Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , мешканця АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», , рах. № НОМЕР_2 ( для погашення заборгованості та судових витрат ), МФО № 305299, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. № 50, у погашення кредитної заборгованості станом на 30 листопада 2018 року за договором від 09 липня 2013 року № б/н 659,39 гривень ( шістсот пятдесят девять гривень 39 коп. ) заборгованості за тілом кредиту, 32,46 гривні ( тридцять дві гривні 46 коп. ) у відшкодування сплаченого судового збору при зверненні в суд, 48,69 гривень ( сорок вісім гривень 69 коп. ) у відшкодування судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

У решті позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другої частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 17 березня 2020 року.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді В. П. Рибчинський

Л. О. Голота