ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 672/1195/19
Провадження № 22-ц/4820/543/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О.І. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., П`єнти І.В.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу №672/1195/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 26 грудня 2019 року (суддя Шинкоренко С.В.) у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк), звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначало, що відповідно до укладеного договору б/н від 14 вересня 2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 21600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка у заяві підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Взяті на себе за кредитним договором зобов`язання ОСОБА_1 не виконала, у зв`язку з чим станом на 31 серпня 2019 року виникла заборгованість у розмірі 17260,86 грн, у тому числі: 1119,37 грн - тіло кредиту; 12794,73 грн - проценти за користування кредитом; 2048,62 грн - комісія; 500 грн - штраф фіксована частина; 798,14 грн - штраф процентна складова.

Зазначену заборгованість позивач просив стягнути з відповідачки.

Рішенням Городоцького районного суду Хмельницької області від 26 грудня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором у сумі 1119,37 грн. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

АТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в позові, в апеляційній скарзі просить його скасувати в цій частині та ухвалити нове рішення про задоволення вимог. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, безпідставність застосування правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, оскільки вона стосується конкретної справи за інших правовідносин сторін. Суд не взяв до уваги, що відповідачка висловила свою згоду з формою договору та його умовами при підписанні анкети-заяви та користуванні кредитними коштами. Встановивши, що Банк надав Наріжняк А.М. кредит, а вона його не повернула, суд не мав жодних підстав відмовляти в стягненні процентів за користування кредитом. При укладенні договору відсоткова ставка була визначена на рівні 2% на місяць, комісія - 1,5% від суми витрат, про що зазначено в анкеті-заяві та довідці про умови кредитування, які підписані позичальником. Оскаржуване рішення призводить до нехтування принципами платності кредитного договору.

Рішення суду в частині задоволення позову не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що 14 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 21600 грн. Укладення договору відбулося шляхом підписання відповідачкою анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та довідки про умови кредитування (а.с.40, 41).

Наведене підтверджується матеріалами справи.

При відмові в позові суд виходив з недоведеності позовних вимог, оскільки в анкеті-заяві процентна ставка не зазначена, відсутні умови настання відповідальності у вигляді неустойки за порушення зобов`язання. Наданий позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містить підпису відповідачки, а тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви.

Проте, такий висновок суду не в повній мірі відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження вимог Банк надав анкету-заяву від 14 вересня 2007 року, довідку про умови кредитування, які підписані відповідачкою та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

За розрахунком позивача станом на 31 серпня 2019 року за кредитним договором виникла заборгованість у розмірі 17260,86 грн, у тому числі: 1119,37 грн - тіло кредиту; 12794,73 грн - проценти за користування кредитом; 2048,62 грн - комісія; 500 грн - штраф фіксована частина; 798,14 грн - штраф процентна складова.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статтей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

За приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою і другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме наявний у матеріалах справи витяг з Умов та правил надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними при підписанні анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.

З огляду на мінливий характер Умов та правил надання банківських послуг, відсутність підпису ОСОБА_1 ,, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Тому, правильним є висновок суду першої інстанції, що без наданих підтверджень витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачкою кредитного договору.

Згідно з ч. 1, ч. 5 і ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В анкеті-заяві та довідці про умови кредитування, які підписані ОСОБА_1 , відсутні умови настання відповідальності за порушення зобов`язань за договором у виді сплати штрафів.

Отже, обґрунтованим є висновок суду пршої інстанції про відмову в позові про стягнення штрафів.

Доводи апеляційної скарги про незаконність судового рішення в цій частині відхиляються апеляційним судом.

Разом з тим, помилковим є висновок суду про те, що укладеним між стронами договором не передбачена сплата відсотків за користування кредитом і комісії.

Із змісту анкети-заяви від 14 вересня 2007 року та довідки про умови кредитування вбачається, що сторони погодили сплату процентів за користування кредитом у розмірі 2% на місяць та комісії за кредитне обслуговування в розмірі 1,5% від суми витрат.

Проте, колегія суддів вважає, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідачки комісії у сумі 2048,62 грн з таких підстав.

Згідно з положеннями абзацу 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час укладення кредитного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до п.п. 17, 23 ст. 1 цього Закону послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними.

В силу вимог ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, нечіткі або двозначні положенні договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

У рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року №7-рп/2013 зазначено, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що положення договору від 14 вересня 2007 року, який укладений між сторонами, щодо обов`язку щомісячної сплати позичальником комісії у розмірі 1,5% від розміру витрат є такими, що суперечать інтересам споживача і порушують його права, є незаконними та як наслідок нікчемними.

Із розрахунку позивача вбачається, що нарахування процентів з 2013 року за збільшеною процентною ставкою суперечить умовам укладеного договору.

Отже, проценти, нараховані в розмірі більшому, ніж визначено договором стягненню не підлягають.

Згідно з письмовим поясненням представника позивача, наданими апеляційному суду, розмір процентів, нарахованих за процентною ставкою відповідно до умов договору 24% на рік, складає 1800,50 грн.

Однак, з урахуванням того, що умова договору про сплату комісії є нікчемною, а згідно з розрахунком позивача в погашення нарахованої комісії зараховано сплачені відповідачкою кошти на суму більшу, ніж 1800,50 грн, то вимоги про стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих відповідно до умов договору, також задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову про стягнення процентів і комісії підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в позові з інших, зазначених вище підстав.

В решті рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 26 грудня 2019 року в частині вирішення позову про стягнення процентів за користування кредитом і комісії скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В позові Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування кредитом і комісії відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Суддя-доповідач О.І. Талалай

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта