КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/4293/2020 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 березня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гуля В.В., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Друга Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом на 2/6 від 1/2 частини квартири (що становить 1/6 частина від всієї квартири в цілому) за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла сестра позивачки - ОСОБА_3 та залишила на її ім`я заповіт, посвідчений 21.03.1998 року Сьомою Київською державною нотаріальною конторою. 19.11.1998 року позивач звернулась до Другої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. У листопаді 2007 року чоловік ОСОБА_3 звернувся до нотаріальної контори, надавши документи, що він є інвалідом та має право на обов`язкову частку. 28.11.2007 року державним нотаріусом Костенко Л.Ю. видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачу, та ОСОБА_4 про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складалось з Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 . Однак, як зазначає позивач, нотаріусом невірно були визначені частки у спадковому майні, в зв`язку з чим ОСОБА_4 звернувся до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом. Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 19.06.2009 року за ОСОБА_4 визнано право на 2/6 від Ѕ частини квартири в порядку спадкування за законом, однак останній не встиг зареєструвати своє право у визначений спосіб, оскільки помер. Дружині ОСОБА_4 - ОСОБА_2 . Другою Київською державною нотаріальною конторою відмовлено у видачі свідоцтва про право на зазначену частку в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на неї. ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності на зазначене майно в порядку спадкування, однак відповідно до рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 04.12.2013 року у задоволенні позову було відмовлено, оскільки як встановив суд ОСОБА_4 не прийняв спадщину від ОСОБА_3 ..

Позивач звернулась до Другої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 2/6 від Ѕ частини квартири, яка визнана рішенням суду за ОСОБА_4 , як обов`язкова частка у спадковому майні його дружини - ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_4 не прийняв її, як встановлено рішенням суду, а інших спадкоємців не має. Державним нотаріусом Костенко Л.Ю. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, мотивуючи свою відмову тим, що частка 1/3 у праві спільної власності на спірну квартиру не відповідає тій частці, яка мала б належати ОСОБА_1 , як спадкоємиці за заповітом після вирахування обов`язкової частки, яка була визначена ОСОБА_4 .. Зазначену відмову позивач вважає неправомірною, оскільки нотаріусом не враховано обставини, встановлені судовими рішеннями, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду за захистом порушеного права.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Друга Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, і порушення судом норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. Вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 перейшло право на спадщину, яке належало останньому після смерті його дружини, оскільки рішення Голосіївського районного суду м.Києва у справі №2601/13933/12 встановлено, що до позивача ОСОБА_2 не переходить право на прийняття обов`язкової частки у спадщину після ОСОБА_4 , яку не було прийнято ОСОБА_4 від ОСОБА_3 .. Вказує, що на сьогоднішній день позивач єдина спадкоємиця майна ОСОБА_3 за заповітом, і відповідно має право на спадкування за заповітом всього майна померлої.

ОСОБА_2 та Друга Київська державна нотаріальна контора відзивів на апеляційну скаргу не надали.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що відмова ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 є правомірною, оскільки керуючись положеннями ст.533 ЦК УРСР, які застосовуються до даних правовідносин ОСОБА_4 належала обов`язкова частка в розмірі 2/3 від Ѕ частини кв. АДРЕСА_2 , а тому відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на 2/6 частини від Ѕ спірної квартири.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР, який застосовується до даних правовідносин, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно до ст.527 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.) спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Відповідно до ст.529 ЦК України при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до ст. 530 ЦК УРСР онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга)

Відповідно до ст. 533 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Відповідно до ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1)якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2)якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

До складу спадщини, на яке спадкоємці за законом одержують право на спадкування, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), окрім випадків, встановлених у статті 1219 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Співставлення переліку осіб, за якими визнається право па обов`язкову частку, та осіб, які вважаються такими, що прийняли спадщину в контексті частини 4 статті 1268 ЦК України, свідчить, що їх коло співпадає лише частково.

У разі, якщо майно спадкується вищевказаними особами (які вважаються такими, що прийняли спадщину), порядок спадкування і набутій ними права на спадкове майно має обов`язково враховувати особливості правового режиму відповідного майна. Якщо об`єктом спадкування виступає нерухоме майно, то відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав (крім іпотеки) проводиться у строк, що не перевищує п`ята робочих днів з дня реєстрації відповідної заяви в Державному реєстрі прав.

Зі змісту наведених норм слідує, що спадщина у вигляді нерухомого майна, яка відкрилась на користь спадкоємця із обов`язковою часткою, не переходить до нього автоматично. Нерухоме майно, право власності на яке не виникло у спадкодавця, не може бути включено до спадкової маси, оскільки відповідна державна реєстрація не проведена.

При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не здійснено державну реєстрацію права на спадщину, слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.

До складу спадкової маси включається не обов`язкова частка як така, а конкретне майно, право власності на яке належало спадкодавцю відповідно до розміру цієї частки.

При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховується увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального підказу. За згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини.

Отже, слід розмежовувати поняття «обов`язкова частка» і «майно, що входить до складу спадщини». Обов`язкова частка не входить до складу спадщини, спадкуванню підлягає саме майно.

Аналогічні висновки зазначені у постанові Верховного суду від 04 вересня 2019 року у справі №450/328/15-ц.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на житло, видане 14.11.1995 року виконавчим комітетом Московської Ради народних депутатів м. Києва, квартира АДРЕСА_3 належала на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т. 1 а.с.20).

21.03.1998 року ОСОБА_3 склала заповіт, відповідно до якого заповідала все належне їй на праві власності майно своїй сестрі - ОСОБА_1 (т. 1 а.с.17).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

До Другої Київської державної нотаріальної контори звернулась ОСОБА_1 - сестра померлої, на ім`я якої складено заповіт, та ОСОБА_4 - чоловік померлої, який був інвалідом 2 групи, непрацездатним, а отже мав право на обов`язкову частку. ОСОБА_4 був прописаним та проживав в кв. АДРЕСА_2 (т. 1 а.с.19).

Інших спадкоємців першої черги після смерті ОСОБА_3 не було.

28.11.2007 року ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ј частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 (т. 1 а.с.21).

ОСОБА_4 видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на ј частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 .

Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 19.06.2009 року суд встановив, що ОСОБА_4 має право на 2/3 частини спадкового майна, як особа, яка перебувала на утриманні померлої ОСОБА_3 , та визнав право власності на 2/6 частини квартири в порядку спадкування за законом.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, не зареєструвавши своє право на 2/6 частини квартири АДРЕСА_2 на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19.06.2009 року.

08.08.2011 року, тобто вже після смерті ОСОБА_4 , Голосіївським районним судом м. Києва була постановлена ухвала про виправлення помилки, відповідно до якої суд виклав абзац шостий резолютивної частини рішення від 19.06.2009 року в новій редакції та визнав право власності за ОСОБА_4 на 2/6 частки від Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 , чим фактично зменшив розмір обов`язкової частки ОСОБА_4 ..

Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємицею після смерті ОСОБА_4 є його дружина - ОСОБА_2 , яка звернулась до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 2/6 частини квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/6 частину зазначеної квартири.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 04.12.2013 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову. В обґрунтування рішення суд зазначив, що ОСОБА_4 не отримав в повному обсязі спадщину після смерті ОСОБА_3 , оскільки відповідно до рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 19.06.2009 року, з урахуванням ухвали суду про виправлення описки від 08.08.2011 року за ОСОБА_4 визнано право власності лише на 2/6 частки від Ѕ частини спірної квартири.

04.11.2016 року позивач у справі, ОСОБА_1 , звернулась до Другої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 2/6 від Ѕ частини кв. АДРЕСА_4 , посилаючись на те, що ОСОБА_4 не встиг прийняти спадщину після смерті ОСОБА_3 у зв`язку зі смертю.

Постановою державного нотаріуса Другої Київської державної нотаріальної контори Костенко Л.Ю. від 09.12.2016 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , та встановлено, що згідно Державного реєстру прав за ОСОБА_1 зареєстрована 1/3 частка в спірній квартирі, однак вона не відповідає тій частці, яка мала би належати їй як спадкоємиці за заповітом, після вирахування обов`язкової частки.

Проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази у сукупності із вище переліченими нормами законодавства, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_4 на день смерті був зареєстрований і проживав з спадкодавцем, звернувся до нотаріуса з відповідною заявою, що свідчить про прийняття спадщини. А отже після смерті ОСОБА_4 до його спадкоємців перейшло право на спадщину, яке належало останньому після смерті його дружини, тобто в розмірі 2/3 від Ѕ частини квартири відповідно до закону (обов`язкова частка).

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду першої інстанції є необґрунтованим про те, що ОСОБА_4 перейшло право на спадщину, яке належало останньому після смерті його дружини, оскільки рішення Голосіївського районного суду м. Києва у справі №2601/13933/12 встановлено, що до позивача ОСОБА_2 не переходить право на прийняття обов`язкової частки у спадщину після ОСОБА_4 , яку не було прийнято ОСОБА_4 від ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки ОСОБА_4 подав заяву про прийняття спадщини (обов`язкової частки), а отже прийняв спадщину, а факт того, що він не встиг провести державну реєстрацію спадкового майна не позбавляє його права власності на нього, що узгоджується висновками, які викладені у постанові Верховного суду від 04 вересня 2019 року у справі №450/328/15-ц.

Доводи апеляційної скарги про те, що на сьогоднішній день позивач єдина спадкоємиця майна ОСОБА_3 за заповітом, і відповідно має право на спадкування за заповітом всього майна померлої, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки крім позивача - спадкоємця за заповітом після смерті ОСОБА_3 є також ще один спадкоємець за законом (обов`язкової частки) ОСОБА_4 , а тому твердження позивача є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «17» березня 2020 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіВ.В. Гуль О.І. Сліченко