справа № 198/141/20
провадження № 2/0198/133/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 року Юр`ївський районний суд Дніпропетровської області у складі судді Гайдар І.О., за участю секретаря судового засідання Ткаченко Т.О., позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки адвоката Маньковського В.П., представника відповідача Рибалко С.С. , розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Юр`ївка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Юр`ївської селищної об`єднаної територіальної громади в особі Юр`ївської селищної ради Юр`ївського району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Юр`ївської селищної об`єднаної територіальної громади в особі Юр`ївської селищної ради Юр`ївського району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 15.12.1995 між нею та КСП «Дружба» укладено договір про передачу господарством працівнику у власність індивідуального житлового будинку з надвірними побудовами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

За умовами вказаного договору ОСОБА_1 сплатила КСП «Дружба» 560 000 000 000,00 крб. та разом з членами своєї сім`ї почала проживати у будинку.

Позивачка стверджує, що більше 23 років безперервно та відкрито володіє об`єктом нерухомого майна, підтримує його у належному стані, несе витрати на його утримання, обробляє присадибну земельну ділянку. На підставі викладеного ОСОБА_1 вважає, що в порядку набувальної давності має право вважати вказаний об`єкт нерухомого майна своєю власністю, яке просить визнати за нею на підставі ст. 344 ЦК України.

Ухвалою суду від 17.03.2020 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 30.03.2020.

30.03.2020 сторони у підготовче судове засідання не з`явились, від представника позивачки надійшла заява, в якій він просив провести підготовче судове засідання за його відсутності. Відомостей про вручення відповідачу судової повістки суд не отримав, у зв`язку з чим підготовче судове засідання відкладено на 27.04.2020.

27.04.2020 ухвалою суду підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду в цей же день.

В судовому засідання 27.04.2020 представник позивачки підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов. Представник відповідача не заперечувала проти задоволення позову.

Адвокат Маньковський В.П. також просив відкласти розгляд справи в зв`язку з необхідністю забезпечення особистої явки до суду позивачки ОСОБА_1 для надання пояснень у справі.

12 травня 2020 позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та пояснила, що в 1995 році отримала спірний житловий будинок як працівник колгоспу, підписавши відповідний договір про передачу їй у власність майна. В подальшому разом з сім`єю вселилась та до теперішнього часу проживає в ньому, повністю сплатила колгоспу кошти на виконання договору та вважає будинок своєю власністю. Під час передачі житлового фонду з власності колгоспу «Дружба» в 2002 році була обізнана та не заперечувала проти того, що серед іншого нерухомого майна до комунальної власності Олексіївської сільради Юр`ївського району Дніпропетровської області передається і житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а також що з чоловіком позивачки ОСОБА_3 укладений договір оренди житла комунальної власності, предметом якого стало вказане житлове приміщення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи та докази, суд вважає, що в позові слід відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що 15.12.1995 між ОСОБА_1 та колгоспом «Дружба» укладено договір про передачу господарством працівнику у власність індивідуального житлового будинку з надвірними побудовами, розташованого в с. Федорівка. За умовами вказаного договору позивачка зобов`язалась сплатити КСП «Дружба» за будинок грошові кошти у сумі 560 000 000 000,00 крб. (а.с. 11).

За відомостями погосподарської книги за 1996, 1997, 1998, 1999 та 2000 роки позивачка разом з членами своєї сім`ї проживала у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18, 19).

Як виходить з довідки № 286, виданої КСП «Дружба» 01.11.2000, ОСОБА_1 сплатила за житловий будинок 3 260,31 грн. (а.с. 12).

Відповідно до акта приймання-передачі у комунальну власність від 13.11.2002 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , переданий до комунальної власності Олексіївської сільської ради Юр`ївського району Дніпропетровської області (а.с. 15).

Вказана обставина підтверджується й листом Олексіївського старостинського округу виконавчого комітету Юр`ївської селищної ради Юр`ївського району Дніпропетровської області (а.с. 13).

Надаючи правову оцінку викладеним вище обставинам, суд виходить з такого.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України суд ухвалює рішення про задоволення позову у разі визнання його відповідачем лише за наявності для того законних підстав. Отже, суд, який вирішує спір, не зв`язаний заявою відповідача про визнання позову, оскільки спір в будь-якому випадку підлягає вирішенню по суті виходячи з вимог чинного законодавства.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

При вирішенні спору найважливіше значення має факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном.

Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Викладені вище висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду Верховного Суду від 14.08.2019 у справі №465/6560/15-ц.

Оскільки за твердженнями позивачки вона набула у власність житловий будинок на підставі договору від 15.12.1995, укладеного між позивачкою та КСП «Дружба», добросовісність заволодіння ОСОБА_1 нерухомим майном слід оцінювати відповідно до законодавства, діючого на час виникнення спірних правовідносин.

Так, зі змісту вказаного правочину виходить, що ОСОБА_1 мала сплатити господарству за будинок встановлену договором суму коштів. Отже, за своєю суттю договір від 15.12.1995 є договором купівлі-продажу житлового будинку.

За положеннями статті 227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на момент вчинення правочину, договір купівлі-продажу жилого будинку підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б однією з сторін виступав громадянин. Недодержання цієї вимоги тягло недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до пункту 12 Постанови Ради Міністрів СССР від 11.02.1988 № 197 «Про заходи з прискорення розвитку індивідуального житлового будівництва» рекомендовано колгоспам продавати своїм працівникам житлові будинки садибного типу з надвірними будівлями з оплатою цими робітниками в залежності від їх ставлення до праці та стажу роботи на підприємстві та за рішенням трудових колективів не менше 40% вартості житлового будинку.

Враховуючи, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів нотаріального посвідчення та реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради договору від 15.12.1995, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 правомірно набула право власності на житловий будинок за вказаним правочином. Тобто договір від 15.12.1995 в силу закону, що діяв на момент його укладення, є недійсним і позивачка, проявивши розумну обачність, мала можливість знати про відсутність у неї правових підстав вважати себе власником майна, а незнання чи нерозуміння закону не свідчить про добросовісність намірів позивачки у прагненні сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків під час придбання житлового будинку.

У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 (справа № 910/17274/17) погодилась із вказаною вище правовою позицією, вказавши, що за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю.

Враховуючи, що позивачка володіла житловим будинком на підставі договору, який в силу чинного на час його укладення закону був недійсним та не створював жодних правових наслідків для сторін, та повинна була знати про неправомірність такої угоди, суд доходить висновку про відсутність в ОСОБА_1 ознаки добросовісності в заволодінні спірним майном.

Також суд звертає увагу й на ту обставину, що відповідно до акта приймання-передачі у комунальну власність від 13.11.2002 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , переданий у складі житлового фонду колгоспу до комунальної власності Олексіївської сільської ради Юр`ївського району Дніпропетровської області, а відповідно до договору про оренду житлового приміщення від 01.01.2013 квартиронаймачем є чоловік позивачки ОСОБА_3 (а.с. 13, 15). При цьому, позивачка не могла не знати про такі обставини, оскільки у зазначеному акті приймання-передачі майна міститься її підпис як члена комісії та обізнаність щодо цих обставин не заперечувалась нею під час судового розгляду.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повідомили суду, що вони тривалий час, більше 20 років перебувають в дружніх стосунках з сім`єю позивачки та їм відомо, що ОСОБА_1 проживає в будинку давно, а саме приблизно з 1995-1996 років. Позивачка та члени її сім`ї здійснюють поточний ремонт в будинку, підтримують прибудинкову територію в належному стані, тобто на їх погляд позивачка є власником спірного будинку.

Таким чином, позивачка, достовірно знаючи, що колгосп, а в подальшому орган місцевого самоврядування, є власником житлового будинку, проживала в ньому за згодою останніх. При цьому повинна була розуміти, що вона володіє чужою річчю та у неї немає правових підстав для набуття права власності на будинок. За таких обставин також відсутня ознака добросовісності володіння позивачки спірним будинком (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 07.11.2019 у справі № 683/1795/17).

Як вже зазначалось судом, набуття особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх без виключення умов, вказаних в статті 344 ЦК України у сукупності.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд доходить висновку, що в позові слід відмовити, оскільки позивачкою не доведено добросовісності заволодіння житловим будинком, а, як наслідок, і підстав для звернення до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Керуючись ст. 344 ЦК України, ст.ст. 4, 141, 265, 268, 273, 280 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Юр`ївської селищної об`єднаної територіальної громади в особі Юр`ївської селищної ради Юр`ївського району Дніпропетровської області (адреса місцезнаходження: 51300, Дніпропетровська обл., Юр`ївський р-н, смт Юр`ївка, вул. Центральна, буд. 67/1, ) про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду в порядку, передбаченому ЦПК України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду. При цьому відповідно до п. 3 Розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії такого карантину.

Повне судове рішення складено та підписано 12 травня 2020 року.

Суддя І. О. Гайдар