Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2020 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н. М. ,

при секретарі судового засідання Волошиній А.М. ,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Корзаченка В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2018 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь суму боргу за договором позики в розмірі 468 351,60 грн. та 3% річних в сумі 16 860,65 грн. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до розписки від 15.06.2009 року, позивач надав в борг відповідачу грошові кошти в розмірі 16 620,00 дол. США.. Позивач зазначив, що кошти відповідачем на день подання позовної заяви не повернені та відповідач ухиляється від повернення боргу. Крім того, за період з 06.08.2017 року по 23.10.2018 року стягненню з відповідача підлягають 3 % річних в розмірі 16 860,65 грн. Посилаючись на те, що позивач свої зобов`язання за розпискою виконав належним чином, надавши кошти у відповідній сумі, а відповідач суму боргу за розпискою у встановлений строк не повернув.

Ухвалою від 12.12.2018 року відкрито провадження у справі з призначенням розгляду в порядку загального позовного провадження.

В серпні 2019 року представником відповідача - адвокатом Корзаченко В.М. був поданий відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що надана позивачем розписка, була написана під час того, як у 2008-2009 р.р. відповідач разом з позивачем намагалися розпочати спільну підприємницьку діяльність. При цьому, вказана у розписці сума 16 620,00 невизначених грошових одиниць, жодним чином позивачем відповідачу не передавалася і за таких обставин вказана розписка не може свідчити про укладення між сторонами договору позики. Зазначає, що відповідач чітко пам`ятає і стверджує, що написана ним тоді розписка також містила зазначення після цифр 16 620 слів «за оренду», чого у наданій копії розписки нема, що може вказувати на її підроблення, адже в іншому разі позивачу слід було б надавати суду копії договорів оренди між сторонами. Вказує, що з 16.06.2009 року для позивача почався перебіг строку позовної давності щодо надіслання вимоги відповідачеві про сплату коштів 16.06.2012 року. Крім того, позивач звернувся з вимогою до відповідача лише 06.07.2017 року, а до суду з позовною заявою звернувся лише 16.11.2018 року, тобто далеко за межами трирічного строку позовної давності. Однак жодної поважної причини пропуску строку звернення до суду позиваечм у позовній заяві не наведено.

В листопаді 2019 року позивачем була подана відповідь на відзив, в якій стороною позивача зазначено про те, кінцевий строк подання позову до відповідача настав 06.08.2020 року, тому ним подана позовна заява в порядку та в межах строків.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити та ухвалити відповідне рішення, надав пояснення аналогічні викладеним в позові.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову з підстав зазначених у відзиві, просили відмовити в задоволенні позову.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч 2,3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 79 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно положень п. 4 ч. 3 статті 129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Згідно з ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц зроблено такий правовий висновок щодо розписки як договору позики: договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15 та постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі провадження № 61-20376св18.

Судом встановлено, що 15.06.2009 року ОСОБА_2 надав розписку ОСОБА_3 , проте, що його борг перед позивачем становить 16 620 дол. США, які відповідач зобов`язується повернути за вимогою.

Отже, вищевказаною розпискою відповідач підтвердив перед позивачем наявність боргу у визначеному розмірі.

Дослідивши укладену між сторонами розписку, суд дійшов висновку, що з її змісту не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 16 620 дол. США саме у борг.

Вказані обставини діють суду підстави дійти висновку, що надана позивачем розписка від 15.06.2009 р. не має правової природи договору позики.

Підтвердження відповідачем написання розписки не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання, що спростовує доводи, викладені у позовній заяві.

Таким чином, суд, встановивши справжню правову природу розписки, дійшов висновку, що укладення між сторонами саме договору позики за розпискою від 15.06.2009 р. не відбулося.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд уважає, що позовні вимоги про стягнення боргу не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не підтверджуються належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню.

Щодо застосування строку позовної давності заявленої представником відповідача, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У відповідності до роз`яснень, викладених у п. 11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Зважаючи на те, що позивачем позовні вимоги не доведено, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, то судом не перевірялись строки пропуску позовної давності.

Оскільки суд дійшов до всиновку про відмову в задоволенні позову, то відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягає стягненню сплачений позивачем при подачі позову судовий збір.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 509, 525, 526, 527, 530, 533, 610, 611, 1046, 1048, 1049 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 81,89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживанняза адресою: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Подільський районний суд м.Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н. М. Ларіонова