печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Батрин О.В.

секретар судового засідання Шевченко Т.В.

справа № 757/63490/18-ц

учасники справи:

позивач: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва

відповідач 1: ОСОБА_1

відповідач 2: ОСОБА_2

відповідач 3: ОСОБА_3

відповідач 4: ОСОБА_4

відповідач 5: ОСОБА_5

відповідач 6: ОСОБА_6

відповідач 7: ОСОБА_1 , що діє в інтересах малолітньої ОСОБА_7

третя особа: Орган опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , що діє в інтересах малолітньої ОСОБА_7 , третя особа: Орган опіки та піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про виселення,

представники позивача - Коваленко О.Д., Кляус Д.О.

представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_8

представник третьої особи - Бабій П.

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року позивач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» звернулось до суду з вказаним позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , що діє в інтересах малолітньої ОСОБА_7 , третя особа: Орган опіки та піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просив виселити відповідачів зі службової житлової квартири АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що будинок АДРЕСА_2 перебуває на балансовому утриманні КП «Керуюча компанія». Відповідач ОСОБА_1 разом зі членами родини зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 . Вказана службова квартира відповідно до ордера була надана відповідачу ОСОБА_1 на час його роботи на посаді листоноші Ленінського вузла зв`язку на підставі рішення Ради народних депутатів від 13.09.1988 року № 623/2. Відповідач ОСОБА_1 15.04.1991 року був звільнений з посади за прогул та відповідач ОСОБА_9 була звільнена у 28.01.1988 році за власним бажанням. Таким чином, відповідно до положень ст. 127 132 ЖК УРСР відповідачі втратили право на зайняття службового житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим позивач просив задовольнити позовні вимоги та виселити відповідачів з займаного приміщення.

Ухвалою суду від 28.12.2018 року провадження у справі відкрито та призначено підготовче засідання на 11.02.2019 року (а.с. 45).

Ухвалою суду від 11.03.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.06.2019 року (а.с. 58).

23.10.2019 року від представника третьої особи Орган опіки та піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації - Бабій П. надійшли письмові пояснення у справі, відповідно до яких зазначив, що відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи неповнолітня ОСОБА_7 була зареєстрована в спірній квартирі з 03.08.2004 року по 02.03.2016 року та відповідно до наданого витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, станом на 18.10.2019 року у вказаній квартирі зареєстрований лише ОСОБА_4 , у зв`язку з чим Печерська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування не має правових підстав брати у часті у справі в якості третьої особи (а.с. 92).

Ухвалою суду від 18.11.2019 року, занесеною до журналу судового засідання, за клопотанням представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_8 долучено до матеріалів справи відзив на позовну заяву та додаткові письмові докази, відповідно до якого акти, які надані позивачем на підтвердження факту не проживання відповідачів не відповідають дійсним обставинам та в них зазначена надумана інформація. Крім того, в квартирі АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , її донька ОСОБА_11 ( ОСОБА_11 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Факт проживання підтверджується показами сусідів. Також зазначив, що ОСОБА_10 є одинокою особою з неповнолітніми дітьми, оскільки заочним рішенням Подільського районного суду від 04.12.2013 року шлюб було розірвано. Таким чином, вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню (а.с.4-112).

02.06.2020 року від представника позивача Кляус Д. до суду надійшли письмові заперечення на відзив представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_8 , відповідно до яких звільнення відповідача ОСОБА_1 з підприємства відбулося за прогул, у зв`язку з чим виселення може бути без надання іншого житлового приміщення відповідно до ст. 132 ЖК України.

Представник позивача до суду не з`явився до суду з невідомих причин. 02.06.2020 року позивач до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 159).

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_8 до суду не з`явився до суду з невідомих причин, до суду надав заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Інші відповідачі та представник третьої особи до суду не з`явився з невідомих причин. Тому, суд розглянув справу у їх відсутність, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін.

Дослідивши матеріали справи, встановивши обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступного.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Житлові відносини з метою забезпечення гарантованого права громадян на житло регулюються нормами ЖК Української РСР, відповідно до статті 3 якого, житлові відносини регулюються Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республікта видаваними відповідно до них іншими актами житлового законодавства Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами житлового законодавства Української РСР.

Статтею 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Згідно зі ст. 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Статтею 132 ЖК УРСР визначений порядок виселення з гуртожитків. Так, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено з гуртожитку лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Судом встановлено, що згідно з розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 20.06.2014 року № 318 «Про внесення змін до розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 20.09.2013 року № 509» житловий фонд, який перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва та переданий до сфери управління Печерської районної в м. Києві державної адміністрації закріплено за комунальним підприємством Печерського району м. Києва «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» на праві господарського відання (а.с. 12).

Згідно з розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 01.02.2016 року № 70 «Про внесення змін до розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 20.09.2013 № 509 «Про перезакріплення майна, що перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Києва, переданого до сфери управління Печерської районної в м. Києві державної адміністрації» будинок АДРЕСА_2 , переданий на баланс комунальному підприємству «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва».

Відповідно до договору, укладеному між Ленінським вузлом зв`язку та відповідачем 1 - ОСОБА_1 , останньому на час роботи у відділенні зв`язку Київ-21 було надано придатне для проживання житло, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та ОСОБА_1 прийняв надану йому житлову площу та зобов`язався утримувати її в належному санітарному стані, і на випадок звільнення з посади з будь-яких причин зобов`язується в десятиденний термін звільнити займану житлову площу за вказаної адресою. Термін дії договору діє до виконання ОСОБА_1 своїх обов`язків на посаді листоноші при Ленінському вузлу зв`язку (а.с. 22).

Згідно з корінцем ордеру № 166 від 12.10.1988 року ОСОБА_1 була надана службова квартира АДРЕСА_1 , на час його роботи на посаді листоноша Ленінського вузла зв`язку на родину у складі трьох осіб: ОСОБА_1 , дружини - ОСОБА_9 , доньки - ОСОБА_14 . Ордер наданий на підставі рішення Ради народних депутатів від 13.09.1988 року № 623/2 (а.с. 21).

Відповідно до архівної довідки ПАТ «Укрпошта» Київської міської дирекції від 03.10.2017 року № 60-24-16 (а.с. 23) відповідач 1 - ОСОБА_1 дійсно був прийнятий учнем листоноші у відділенні поштового зв`язку Київ-21 Ленінського вузлу зв`язку з 25.06.1987 року (наказ від 24.06.1987 №293-к). З 08.07.1987 року йому присвоєна кваліфікація листоноші 3-го класу (наказ від 07.07.1987 року № 319-к). 15.04.1991 року звільнений за прогул по підпункту «Д» п.17 Статуту про дисципліну працівників зв`язку СРС (наказ від 17.05.1991 року № 201-к). Відповідач 2 - ОСОБА_9 , 1961 року народження, дійсно булі прийнята учнем оператора доставки у ВПЗ Київ-21 Ленінського вузлу зв`язку з 04.08.1987 року (наказ від 04.08.1987 року № 388-к) 28.01.1988 року звільнена за власним бажанням (наказ від 29.01.1988 № 36-к).

Як вбачається з матеріалів справи, у спірній квартирі станом на 31.08.2017 року зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с. 13-20).

Відповідно до свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 від 29.08.2009 року ОСОБА_2 померла (а.с. 108).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Печерського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили 22.11.1993 року, позов Київського виробничого об`єднання «Київський поштамт» до ОСОБА_1 , ОСОБА_9 про виселення задоволено частково, виселено ОСОБА_1 з житлового приміщення в будинку АДРЕСА_3 без надання іншого жилого помешкання, в частині вимог про виселення ОСОБА_9 з двома неповнолітніми дітьми без надання іншого жилого помешкання відмовлено.

Вказаним судом рішенням було встановлено, що відповідачі на законних підставах проживають у спірній квартирі, у зв`язку з закінчення трудових відносин позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_1 підлягають задоволенню. Також встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 був розірваний в листопаді 1989 року та разом з нею в спірній квартирі проживають її донька 10 років та син 4 років, діти страждають хронічними захворюваннями та іншого житла не мають, у зв`язку з чим були відсутні підстави для виселення ОСОБА_9 .

Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З наведеного вбачається, що позивач звертаючись з даним позовом повторно заявляє вимогу про виселення зі спірної квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

За правилами ч. 1 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо особа самостійно вселилася у приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення.

Тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими, оскільки по відношенню до ОСОБА_1 законом передбачено інший порядок виселення.

Щодо позовних вимог про виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , суд виходить з наступного.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є донькою та сином ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 04.12.2013 року шлюб, зареєстрований 07.03.2009 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві між ОСОБА_15 та ОСОБА_16 розірвано (а.с. 111).

12.07.2014 року ОСОБА_17 змінила прізвище на ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_2 (а.с. 110).

Відповідно до свідоцтв про народження ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином і донькою ОСОБА_3 .

Відповідно до письмових показів свідків з квартир АДРЕСА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та АДРЕСА_5 проживають ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , її донька ОСОБА_18 та син ОСОБА_13 (а.с. 103-105).

Згідно з наданими представником відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_8 квитанціямипро оплату житлово-комунальних послуг, станом на 17.11.2019 року послуги сплачені в повному обсязі та заборгованість за спірною квартирою відсутня (а.с. 98-102).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Отже тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» заява № 8863/06, § 44).

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті (рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» заяви № 7151/75, № 7152/75).

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (частини друга та третя статті 64 ЖК УРСР).

Отже, право користування службовим жилим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї наймача є похідним від такого права останнього.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень (стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»).

Стаття 125 ЖК УРСР визначає перелік осіб, які не можуть бути виселені зі службового житла у випадках, передбачених статтею 124 цього кодексу, без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними (абзац сьомий статті 125 ЖК УРСР).

ЖК не містить визначення змісту поняття одинокої особи. Тому судом враховано Постанову Пленуму Верховного Суду СРСР «Про практику застосування судами житлового законодавства» від 3 квітня 1987 року № 2, який, роз`яснюючи зміст частини другої статті 40 Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, що аналогічна статті 125 ЖК УРСР, в абзаці четвертому пункту 19 роз`яснив, що до одиноких осіб, які не підлягають виселенню без надання їм іншого житлового приміщення, «крім одиноких матерів, які не створили в подальшому сім`ю, можуть бути віднесені, зокрема, розлучений член подружжя, який залишився проживати у службовому приміщенні після вибуття з нього іншого з подружжя».

Таким чином, відповідач ОСОБА_3 на час звернення позивача з вказаним позовом вважається одинокою особою, яка проживає разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відсутність підстав про задоволення позовних вимог в частині виселення її та її неповнолітніх дітей із службового житла без надання їй іншого житлового приміщення.

Крім того, подавши позов про виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 без надання іншого житлового приміщення, позивач в достатній мірі не аргументував ані мети, яку він переслідував, ані співрозмірність такого виселення відповідній меті. Тобто без доведення легітимності виселення відповідача та членів її сім`ї без надання іншого житла вочевидь не є пропорційним втручанням і є таким, що не відповідає праву на повагу до їх житла, гарантованого статтею 8 Конвенції.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 357/3258/16 (провадження № 61-575св18).

Також судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 та члени його сім`ї вселилися у спірну квартиру на законних підставах, постійно проживають і зареєстровані там, не мають належного на праві власності іншого житла на момент подання позову про виселення, відповідачі вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена спірна квартира є їхнім житлом у розумінні статті 8 Конвенції, оскільки саме це житло задовольняє потреби відповідачів, необхідні для фізичного існування, проживання та реалізації право на приватизацію житла.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, позивачем на надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що виселення відповідачів, зареєстрованих у спірному приміщенні, відповідає зазначеним вимогам закону, не порушує конституційних прав відповідачів на житло, та не завдасть шкоди їх правам та інтересам.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України відшкодуванню позивачем не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 9,64, 109, 124,125,127,129, 132 ЖК Української РСР, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 12, 13, 19, 81,82, 141, 158, 263-265, 267, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , що діє в інтересах малолітньої ОСОБА_7 , третя особа: Орган опіки та піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про виселення - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва: 01021, м. Київ, вул. І. Мар`яненко, 7, .

Відповідач 1: ОСОБА_1 : АДРЕСА_6

Відповідач 2: ОСОБА_2 : АДРЕСА_7

Відповідач 3: ОСОБА_3 : АДРЕСА_7

Відповідач 4: ОСОБА_4 : АДРЕСА_7

Відповідач 5: ОСОБА_5 : АДРЕСА_7

Відповідач 6: ОСОБА_6 : АДРЕСА_7

Відповідач 7: ОСОБА_1 , що діє в інтересах малолітньої ОСОБА_7 : АДРЕСА_7

Третя особа: Органа опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації:01010, м. Київ, вул. О.Омеляновича-Павленка, 15,

Суддя О.В.Батрин