Справа №339/336/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 травня 2020 року м. Болехів
Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:
головуючої - судді Головенко О. С.
секретаря судового засідання Латик В.Є.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у загальному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя, -
ОСОБА_1 звернулася з позовом, в якому з урахуванням уточненних вимог, просить просить визнати за нею право власності на Ѕ частину майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, домоволодіння, яке складається з житлового будинку, вбиральні, криниці, воріт та земельної ділянки, загальною площею 0.1928 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку та для ведення особистого підсобного господарства по АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обгрунтовує тим, що між ними укладено шлюб 01 червня 1999 року. На підставі рішення Болехівської міської ради №79/15/01 від 05 лютого 2001 року відповідачу надано у власність земельну ділянку, на якій вони за час перебування у шлюбі за спільні кошти побудували житловий будинок. При цьому, документи на вказане нерухоме майно виготовлені на відповідача. У вказаному будинку вони проживали разом з дітьми та позивач періодично вона їздила на роботу за кордон в Чеську Республіку.
03 серпня 2019 року, приїхавши додому, відповідач вчинив з нею скандал та чинить перешкоди в користуванні будинком. Добровільної згоди на поділ майна з відповідачем не досягнуто, відповідач неодноразово наголошував, що все майно належить йому.
Однак з цим вона не погоджується, оскільки спірне майно набуте в шлюбі, вона приймала безпосередню участь у будівництві будинку, їздила на роботу за межі України і всі кошти вкладала в будівництво. А також її мама, яка багато років працює в Чеській Республіці, неодноразово передавала кошти для будівництва будинку.
Вказане домоволодіння набуте в шлюбі, то відповідно, є спільним майном подружжя і кожному з них належить по Ѕ частині майна.
Оскільки відповідач відмовився проводити реальний розподіл спільного сумісного майна- домоволодіння та земельної ділянки добровільно, що стало підставою для звернення до суду, просить вимоги задоволити.
15 січня 2020 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено до підготовчого засідання.
10 березня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду та прийнято заяву про уточнення позовних вимог.
Представник позивача в судове засідання не з`явилася, подала заяву, в якій просить засідання проводити у її відсутності та відсутності позивача, позов підтримує та не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а.с.102).
Відповідач в судове засідання не з`явився повторно та не подав відзив на позов, про дату, час і місце цього засідання повідомлявся у встановленому законом порядку і від нього не надійшла заява про причини неявки в суд чи про слухання справи в його відсутності (а.с.90,95).
Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
А тому, враховуючи згоду представника позивача, суд, керуючись вимогами ст.280 ЦПК України, ухвалив про проведення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів .
Суд, повно та всебічно з"ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 328 Цивільного кодексу України, передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності на підставах, що не заборонені законом.
Нормами частин першої та третьої статті 355 Цивільного кодексу України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:
1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;
2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
За правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.
Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 01 червня 1999 року у виконавчому комітеті Тисівської сільської ради Болехівської міської ради Івано-Франківської області, актовий запис №11 (а.с.25).
На підставі рішення Болехівської міської ради №79-15/01 від 05 липня 2001 року ОСОБА_2 надано у приватну власність земельну ділянку в АДРЕСА_2 , площею 0.19 га для обслуговування будинку та ведення підсобного господарства (а.с.26) та видано державний акт на право приватної власності на землю (а.с. 27).
Перебуваючи у шлюбі, сторони на вказаній земельній ділянці збудували домоволодіння ( АДРЕСА_2 ), яке складається з : житлового будинку «А», вбиральні «Б», криниці, воріт, огорож (а.с.53-55).
17 січня 2012 року зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на вказане домоволодіння, реєстраційний номер 35819698 на підставі рішення Болехівської міської ради №352 від 22 грудня 2011 року (а.с.40-45).
Ринкова вартість вказаного домоволодіння становить 424040 грн.(а.с.52).
Рішенням Болехівського міського суду від 23 грудня 2019 шлюб між подружжям ОСОБА_3 розірвано (а.с.79-80).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої та частини сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

За змістом статей 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Сімейного кодексу України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (стаття 368 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 372 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст.38 Земельного кодексу України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Відповідно до пп. «а», «в» ч. 2 ст.89 Земельного кодексу України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; в) співвласників жилого будинку.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.89 Земельного кодексу України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом; співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст.120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщенні на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщенні, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Згідно ч.1 ст.377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Таким чином, при переході права власності на будівлю і споруди разом з об`єктами нерухомості переходить право власності на земельну ділянку без зміни цільового призначення. Право власності на спірний будинок перейшло до сторін у період шлюбу, а тому в позивача, яка є співвласником будівель та споруд, які знаходяться на спірній земельній ділянці виникло право спільної сумісної власності і на спірні земельні ділянки.

Оскільки вказане домоволодіння та земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, то суд вважає за необхідне визнати по 1/2 її частині за кожним із подружжя.

При цьому, спільна сумісна власність припиняється, так як у сторін виникає право спільної часткової власності, у якій визначені ідеальні частки.

А відтак, за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід визнати право власності по 1/2 частині домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_2 за кожним.

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За правилами ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

В даному спорі встановлено, що позивач, звернувшись до суду із захистом порушеного права, сплатила судовий збір 5335.46 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1, 47), що становить 1% ціни позову.

Вартість спірного нерухомого майна визначена в сумі 533546грн. ( 25200 грн. + 84306 +424040 грн.).

Однак за позивачем визнано право власності на Ѕ частину майна, що становить 266773 (533546:2). При таких обставинах, судові витрати підлягають до задоволення в сумі 2567.73 грн. На підставі наведеного ст. 60, 61, 62,65, 69,70 Сімейного Кодексу України, керуючись ст. 258-259,263-265, 280-281 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов в в уточненій редакції ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжязадоволити.

У порядку поділу майна подружжя:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину домоволодіння по АДРЕСА_2 , яке складається з житлового будинку «А», вбиральні «Б», криниці, воріт, огорож; Ѕ частину земельної ділянки, загальною площею 0.1928 га, з них: земельна ділянка, площею 0.1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та площею, 0.0928 га - для ведення особистого підсобного господарства.

- визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину домоволодіння по АДРЕСА_2 , яке складається з житлового будинку «А», вбиральні «Б», криниці, воріт, огорож ; Ѕ частину земельної ділянки, загальною площею 0.1928 га, з них: земельна ділянка, площею 0.1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та площею, 0.0928 га - для ведення особистого підсобного господарства.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2667 (дві тисячі шістсот шістдесят сім грн.) 73 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Болехівський міський суд.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування та ім`я сторін, їх місцезнаходження та проживання :

ОСОБА_1 - реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_2

ОСОБА_2 , місце проживання АДРЕСА_2 .

Дата складання повного тексту рішення 12 травня 2020 року.

Суддя Головенко О.С.