Справа № 569/8392/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Кучиної Н.Г.

з участю: секретаря судового засідання Добровчан К.Ю.

представника позивача адвоката Муравської О.О.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача Приватного акціонерного товариства "Агроресурс" - адвоката Ромашко Л.Г.,

розглянувши в загальному провадженні у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу № 569/8392/20 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Агроресурс" про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та зобов`язання видати трудову книжку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Агроресурс" про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та зобов`язання видати трудову книжку.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що ПрАТ «Агроресурс» підпало під заборону діяльності на період карантину, керівництво Підприємства зібрало трудовий колектив та запропонувало на період карантину написати заяви на чергові відпустки чи відпустки за власний рахунок.

Таким чином, на вимогу керівництва підприємства, ним було написано заяву на відпустку без збереження заробітної плати з 25 березня 202 року по 17 квітня 2020 року та заяву на чергову щорічну відпустку з 20 квітня 2020 року по 24 квітня 2020 року.

26 березня 2020 року, перебуваючи у відпустці, ним було надіслано рекомендованим листом з описом вкладення заяву про звільнення за власним бажанням із займаної посади в ПрАТ «АГРОРЕСУРС» за власним бажанням.

29 квітня 2020 року вказаний вище рекомендований лист з описом вкладення із заявою про звільнення за власним бажанням, адресований ПрАТ «АГРОРЕСУРС» повернувся з відміткою працівника Укрпошти, що вищезазначене поштове відправлення не вручено з причини закінчення терміну зберігання.

Враховуючи те, що заяву не було отримано, 30 квітня 2020 року ним було повторно надіслано заяву ПрАТ «АГРОРЕСУРС» про звільнення за власним бажанням, на яку ПрАТ «АГРОРЕСУРС» надіслав йому письмову відповідь за підписом генерального директора ПрАТ «Агроресурс», в якій було підтверджено отримання заяви від 30.04.2020 року про звільнення за власним бажанням з 26 березня 2020 року та з посиланням на вимоги статті 38 КЗпП України.

22 травня 2020 року він прибув до ПрАТ «Агроресурс» зі своїм адвокатом Муравською О.О. Однак, в ході спілкування з юрисконсультом Підприємства вони не змогли отримати інформації про його звільнення. Вона лише вимагала надати негайно письмові пояснення причини його відсутності на робочому місці з 03 квітня 2020 року.

Таким чином, вважає, що ним було попереджено власника більш, ніж за два тижні про звільнення за власним бажанням.

Звертає увагу суду, що станом на 03 квітня 2020 року він перебував у відпустці без збереження заробітної плати (по 17 квітня 2020 року), жодного наказу про його відкликання з відпустки йому не надходило.

Вважає, що йому не видано трудову книжку з вини власника, а відтак останнім має бути виплачено середній заробіток за весь час вимушеного його прогулу, а тому просить позов задоволити.

Відповідач у встановлений судом строк подав до суду відзив на позовну заяву, вказавши, що 26 березня 2020 року позивач написав заяву про звільнення такого змісту «Прошу, Вас, звільнити мене за власним бажанням з 26.03.2020 року».

Вказану заяву позивач направив 26 березня 2020 року рекомендованим поштовим відправленням. У зв`язку із вказаними неточностями при оформленні поштового відправлення в Укрпошті, вказаний лист ПрАТ «Агроресурс» не отримало.

Згодом 30 квітня 2020 року позивач направив відповідачу заяву про своє звільнення за власним бажанням з 26 березня 2020 року, вже Новою поштою, вказане відправлення було отримано відповідачем 04 травня 2020 року, у зв`язку з чим законних підстав для звільнення позивача саме 26 березня 2020 року відповідач не мав.

Відповідач неодноразово пропонував позивачу подати заяву про своє звільнення за власним бажанням з дотриманням порядку ст. 38 КЗпП України, проте заява в належний спосіб так і не подана.

Відтак просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову до ПрАТ «Агроресурс» про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та зобов`язання видати трудову книжку.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, з підстав, викладених у позові. Додатково вказали, що через невидачу трудової книжки з вини відповідача позивач не мав змоги влаштуватися на роботу або хоча б стати на облік у центр зайнятості як безробітний, а тому був позбавлений будь-яких засобів для власного існування та забезпечення сім`ї.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві та у своїх письмових поясненнях. Додатково вказала, що працівник може надіслати заяву про звільнення поштою рекомендованим листом з повідомленням. Тоді датою, з якої вестиметься відлік строку попередження, буде дата вручення листа, зазначена в повідомленні про вручення. Письмову заяву про звільнення за ст. 38 КЗпП працівник може подати як у період роботи, так і в період відсутності на роботі (наприклад, у зв`язку з відпусткою або тимчасовою непрацездатністю).

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з такого.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ПрАТ «Агроресурс» укладено безстроковий трудовий договір, згідно якого позивач працює заступником начальника відділу торгового обладнання, що стверджується записом в трудовій книжці серії НОМЕР_1 , наказ № 27 к від 17.06.2013 року.

26 березня 2020 року позивач написав заяву про звільнення такого змісту «Прошу, Вас, звільнити мене за власним бажанням з 26.03.2020 року».

Вказану заяву позивач направив 26 березня 2020 року рекомендованим поштовим відправленням №639 по Укрпошті, як стверджує позивач на адресу товариства «Агроресурс», проте в поштовій накладній №639 зазначено одержувач: фізична особа ОСОБА_2 та не вказана вулиця та будинок одержувача.

У зв`язку із вказаними неточностями при оформленні поштового відправлення в Укрпошті, вказаний лист ПрАТ «Агроресурс» не отримало. Як зазначено в листі Рівненської дирекції АТ «Укрпошта» від 14.07.2020 №1853-П-074-В «відповідно до інформаційно-пошукової системи Укрпошти поштове відправлення №639 адресоване не ПАТ «Агроресурс», а іншому отримувачу, тому на поштову адресу ПАТ «Агроресурс» вказане поштове відправлення Укрпоштою не доставлялося.»

Таким чином поштове відправлення №639 відповідач не отримав з незалежних від нього причин.

Згодом 30 квітня 2020 року в 11 год. 20 хв. позивач направив відповідачу заяву про своє звільнення за власним бажанням з 26 березня 2020 року, вже Новою поштою поштовим відправленням №465. У зв`язку з тим, що 1-3 травня були вихідні дні, вказане відправлення було отримано відповідачем 04 травня 2020 року.

Відразу 04 травня 2020 року відповідач надіслав позивачу повідомлення про неможливість звільнення його з 26 травня 2020 року, що стверджується листом №59 від 04.05.2020 року, оскільки заява про звільнення за власним бажанням з 26 березня 2020 року отримана відповідачем 04 травня 2020 року, а згідно вимог трудового законодавства звільнення за власним бажанням передбачає попередження роботодавця письмово за два тижні.

22 травня 2020 року відповідач надіслав позивачу повідомлення з пропозицією надати письмові пояснення відсутності на роботі з 03 квітня 2020 року по 22 травня 2020 року (лист №66 від 22.05.2020 року), однак відповіді від позивача не надійшло.

02 червня 2020 року відповідач надіслав позивачу ще один лист за №71 з проханням надати письмові пояснення про причини неявки на роботу з 03 квітня 2020 року по теперішній час, однак відповіді не надійшло.

За вимогами ст. 38 КЗпП про бажання розірвати трудовий договір за власним бажанням працівник зобов`язаний попередити роботодавця письмово за два тижні. Для цього необхідно подати останньому заяву про звільнення, у якій зазначити підставу для розірвання трудового договору та бажану дату звільнення. Заяву слід підписати і проставити дату її складання.

Двотижневий строк попередження про звільнення починають обчислювати з дати фактичного попередження роботодавця, а не з дати, зазначеної в заяві. Одностороннє скорочення цього строку як працівником, так і роботодавцем, не допускається. Так, наприклад, роботодавець не має права звільняти працівника до закінчення двотижневого строку із дня подання заяви про звільнення, якщо працівник не просить про це.

Працівник може надіслати таку заяву про звільнення поштою рекомендованим листом з повідомленням. Тоді датою, з якої вестиметься відлік строку попередження, буде дата вручення листа, зазначена в повідомленні про вручення. Письмову заяву про звільнення за ст. 38 КЗпП працівник може подати як у період роботи, так і в період відсутності на роботі (наприклад, у зв`язку з відпусткою або тимчасовою непрацездатністю).

Регламентований ст. 38 КЗпП України порядок звільнення працівника за власним бажанням передбачає необхідність письмового звернення працівника до роботодавця за два тижні до звільнення з попередженням про розірвання трудового договору; зазначення у заяві про звільнення за власним бажанням про порушення роботодавцем законодавства про працю у випадку звільнення з такої підстави; продовження працівником роботи до видачі власником або уповноваженим ним органом наказу (розпорядження) про звільнення.

Залишення роботи без дотримання передбаченого ч. 1 ст. 38 КЗпП України порядку є самовільним, у тому числі й за обставин фактичної наявності заборгованості з виплати заробітної у підприємства перед працівником, коли він не посилається на відповідні обставини у заяві про звільнення.

Обов`язок роботодавця звільнити працівника за поданою ним заявою про звільнення за власним бажанням без дотримання передбаченого ч. 1 ст. 38 КЗпП України порядку наведеною нормою не встановлений, що узгоджується з постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 589/771/16-ц.

У спорі, що розглядається судом, позивач 26 березня 2020 року надіслав поштовим зв`язком Укрпошти заяву про своє звільнення з 26 березня 2020 року.

Згідно нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 №958 «Про затвердження Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень», пункту 1 та Розділу ІІ, нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку) становлять: 1) місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання. При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день (п.2).

Тобто, зважаючи на дату відправлення позивачем заяви про звільнення, в будь-якому випадку товариство отримало цю заяву пізніше дати звільнення, вказаної у ній.

З огляду на викладене, суд вважає, що у відповідача не було жодних підстав для звільнення позивача за власним бажанням, у зв`язку з відсутністю заяви про звільнення, поданої в порядку ст. 38 КЗпП України.

Враховуючи наведене, оскільки документів, які б підтверджували неможливість виконувати трудові обов`язки позивачем надано не було, а причин по якій працівник просив звільнити його в певну дату судом не встановлено, суд приходить до переконання, що роботодавець не мав законних підстав для звільнення позивача саме 26 березня 2020 року.

Крім того, суд звертає увагу на те, що стосовно можливого звільнення позивача за прогул, оскільки після відпустки без збереження заробітної плати, позивач так і не з`явився на своє робоче місце та не приступив до виконання своїх трудових обов`язків, то звільнення за прогул є правом, а не обов`язком роботодавця. Зазначений висновок слідує із змісту п. 4 ст. 1 ст. 40 КЗпП України, який регламентує, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Так, в судовому засіданні не встановлено та товариство не має відомостей з яких причин позивач не з`являється на роботі, то суд вважає, що його звільнення в такий спосіб було б недоречним.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач ПрАТ "Агроресурс" неодноразово пропонував позивачу подати заяву про своє звільнення за власним бажанням з дотриманням порядку ст. 38 КЗпП України, проте заява в належний спосіб позивачем так і не була подана.

Докази, долучені позивачем до позовної заяви, протилежного не доводять, а тому суд приходить до висновку, що у відповідача не було жодних підстав для звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням, у зв`язку з відсутністю заяви про звільнення, поданої в порядку ст. 38 КЗпП України.

Обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику належно оформлену трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення передбачений ст. 47 КЗпП України та п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом № 58 від 29.07.1993 року Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України, працівнику при звільненні повинна бути видана трудова книжка.

Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З огляду на зазначене, та враховуючи, що у відповідача не було жодних підстав для звільнення позивача за власним бажанням, у зв`язку з відсутністю заяви про звільнення, поданої в порядку ст. 38 КЗпП України, то відповідно відповідач і не мав підстав видавати йому трудову книжку, а відтак і відсутні підстави для задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та зобов`язання видати трудову книжку.

Щодо розподілу судових витрат, то суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Представником відповідача надано в якості підтвердження понесених відповідачем витрат на правничу допомогу в сумі 10000,00 грн. розрахунок витрат на правничу допомогу: договір про надання правничої допомоги від 07 липня 2020 року, та додаткова угода № 1 до договору про надання правничої допомоги від 07 липня 2020 року, квитанцію про сплату послуг за договором про надання правничої допомоги в сумі 10000,00 грн., акт приймання-передачі адвокатом послуг згідно Договору про надання правничої допомоги № б/н від 07.07.2020 року.

Як вбачається з акту приймання передачі наданих адвокатом послуг згідно договору про надання правничої допомоги № б/н від 07.07.2020 року відповідач за подання клопотання про ознайомлення з матеріалами справи від 07.08.2020 року та здійснення ознайомлення з матеріалами справи адвокат витратив 0,5 год, що становить 400 грн., на проведення зустрічі з клієнтом та надана усна консультація, збирання інформації та письмових доказів для ведення справи адвокат витратив 4 год, що становить 3200 грн, на підготовку проекту відзиву на позовну заяву адвокат витратив 4 год, що становить 3200 грн., на підготовку та подані клопотання про приєднання доказів від 09.10.2020 року, письмові пояснення від 04.12.2020 року адвокат витратив 3 год, що становить 2400 грн., участь адвоката в судових засіданнях 4 судодня адвокат витратив 4000 грн, всього 14800 грн. Однак сторони дійшли згоди, що загальна вартість наданих адвокатом послуг по договору становить 10000 грн, які відповідач сплатив 23 грудня 2020 року. Що стверджується платіжним дорученням № 1101 .

При цьому, щодо суми витрат заявлених до стягнення суд вказує на таке.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

З огляду на викладене, відповідачем доведено, що він поніс витрати на правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року в справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати фактичними та неминучими, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та необхідністю всіх дій адвоката.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що зазначена сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 гривень є неспівмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи зважаючи на те, що справа є незначної складності. Крім того, оцінка дій, що полягали у: «підготовці проекту відзиву на позовну заяву» та «ознайомлення з матеріалами справи», вказує на їх невідповідність критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору у розумінні приписів ч.3 ст.141 ЦПК України з огляду на те, що такі дії не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи, не потребували вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними. Крім того, надання відзиву є правом, а не обов`язком відповідача, а з ознайомленням з матеріалами справи у представника відповідача суд вважає не було потреби, оскільки копії доданих до позовної заяви документів надсилаються відповідачу разом з копією ухвали про відкриття провадження, а надання доказів, що подаються до суду відповідно до ст. 83 ЦПК заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає витрати на правничу допомогу, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також те, що їх стягнення з позивача становить надмірний тягар для нього, що суперечить принципу розподілу таких витрат, а тому дійшов висновку, що реальні витрати відповідача на правничу допомогу становлять 6400 грн.

Відтак, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу і стягнення з позивача на користь відповідача суми витрат у розмірі 6400,00 грн.

Керуючись ст.ст.258, 259,264,265,268,273,352,354 ЦПК України, суд, -

В И Р I Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Агроресурс" про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та зобов`язання видати трудову книжку - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства "Агроресурс" понесені судові витрати в сумі 6400 ( шість тисяч чотриста ) грн

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги або через Рівненський міський суд в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2

Відповідач - Приватне акціонерне товариство "Агроресурс", , м. Рівне, вул. Нижньодворецька, 35.

Суддя Н.Г. Кучина