Справа № 350/1785/17
Номер провадження 2/350/21/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2020 року селище Рожнятів

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючої судді Калиній Г.В.

секретаря судового засідання Юречко Т.Б

з участю : відповідача та позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Родікова І.С.

третьої особи, позивача та відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Ошуста С.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_23 , про визнання заповітів недійсними та визнання права власності на спадкове майно за законом, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_23 про усунення від права на спадкування та визнання права власності на спадкове майно, за зустрічним позовом ОСОБА_23 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними заповітів, визнання права власності на спадкове майно за законом,

ВСТАНОВИВ :

13 листопада 2017 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просили визнати недійсним заповіт від 14 травня 2015 року на підставі рішення Рожнятівського

районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року про визнання ОСОБА_6 недієздатним.

Позовна заява мотивована тим, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є рідними братами. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_6 . 12 лютого 2014 року батько ОСОБА_6 заповів їм - своїм синам літню кухню, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , а онукові ОСОБА_1 - жилий будинок, стайню, стодолу, господарські будівлі, крім літньої кухні, а також все майно, яке належить йому на день його смерті за цією ж адресою. Після смерті батька, у жовтні 2017 року у нотаріальній конторі вони дізналися, що є ще один заповіт від 14 травня 2015 року, яким батько заповів усе своє майно тільки онукові ОСОБА_1 , в тому числі і літню кухню. Вважають, що заповіт, складений від імені ОСОБА_6 14 травня 2015 року є недійсним, оскільки рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року батько ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був визнаний недієздатним.

Ухвалою судді Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області 14 листопада 2017 року було відкрито провадження у справі.

27 листопада 2017 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали заяву про доповнення до позовної заяви в якій зазначили, що дізналися про існування ще одного, третього заповіту, складеного від імені їх батька ОСОБА_6 02 лютого 2014 року, відповідно до якого ОСОБА_6 на випадок своєї смерті заповів своєму онукові ОСОБА_1 свій житловий будинок, літню кухню, стайню, стодолу і всі господарські споруди, які знаходяться по АДРЕСА_1 , а також все своє майно, яке буде належати йому на день смерті.

18 грудня 2017 року ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву про усунення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від права на спадкування за законом спадщини, яка відкрилася після смерті його діда ОСОБА_6 .

Заявлені ОСОБА_1 у зустрічний позовній заяві вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дідусь, ОСОБА_6 . Після його смерті відкрилася спадщина на належне спадкодавцю нерухоме майно. Спадкоємцями за законом, крім нього, як спадкоємця за правом представлення, є позивачі за первісним позовом, діти померлого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Його дід ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 та на день смерті був особою похилого віку. Він часто хворів, протягом останніх років життя не міг самостійно себе обслуговувати та потребував постійної сторонньої допомоги. Доглядом ОСОБА_6 , забезпеченням його ліками, продуктами та побутовим обслуговуванням займався виключно він ОСОБА_1 . Через безпорадний стан діда ОСОБА_6 , він звернувся з позовною заявою до суду. Рішенням Рожнятівського районного суду від 04 березня 2015 року ОСОБА_6 було визнано недієздатним, а його призначено опікуном. Про безпорадний стан ОСОБА_6 було добре відомо його синам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які проживають в інших значно віддалених населених пунктах, не приїзджали до батька, не надавали та не мали наміру надавати йому будь яку допомогу. Тільки після смерті ОСОБА_6 відповідачі почали претендувати на спадкове майно. Вважає, що з врахуванням того, що ОСОБА_6 був особою похилого віку, протягом останніх років хворів та потребував сторонньої допомоги та піклування, а його доглядом, утриманням та піклуванням відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не займалися і не бажали цього робити, хоча мали таку можливість, відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду вони мають бути усунені від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 . Він є спадкоємцем майна ОСОБА_6 як за законом, після смерті своєї матері ОСОБА_7 , яка була дочкою спадкодавця та померла ще за життя діда, так і за заповітом. Оскільки діти спадкодавця претендують на спадщину, то це змушує його звертатися з даною зустрічною позовною заявою до суду для захисту своїх спадкових прав.

Ухвалою судді Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2017 року відкрито провадження у справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 та об`єднано його з первісним позовом.

Ухвалою судді Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 07 березня 2018 року на підставі п. 9 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції, що набрала чинності 15 грудня 2017 року, у справі призначено підготовче судове засідання з наданням сторонам у справі терміну для подачі відзивів та необхідних для підготовки справи для розгляду клопотань.

12 березня 2018 року відповідач - позивач ОСОБА_1 направив відзив на позовну заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , позов вважає безпідставним. Зазначає, що висновок судово-психіатричної експертизи, не містить відомостей про психічний стан заповідача на день та час складання заповітів, тому і не має правового значення. Наголошує, що психічний стан людини може змінюватись, а ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Вважає, що при складанні заповітів на його користь, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його внутрішній волі. Враховуючи факт ухилення позивачів від виконання свого обов`язку щодо утримання спадкодавця, вважає, що позивачі не здобули права на спадкування. Усунення від права на спадкування має наслідком припинення спадкових правовідносин, суб`єктом яких була особа, яку усунуто від спадкування. За таких обставин просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовити.

14 березня 2018 року позивачі - відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 направили відзив на зустрічну позовну заяву, зазначивши, що ОСОБА_1 у своїй зустрічній позовній заяві доказів їх ухилення від обов`язку забезпечувати підтримку та допомогу спадкодавцю не надав, як і не надав доказів, що така підтримка та допомога була йому необхідна. Він не доказав факт безпорадного стану спадкодавця, його потреби в отриманні допомоги від них, як синів, які проживають в іншому місці, за умови надання йому допомоги внуком ОСОБА_1 , який був призначений опікуном над недієздатним. Вважають, що лише при одночасному настанні цих обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від права на спадщину.

Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2018 року закрито підготовче провадження у справі.

Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 07 серпня 2018 року затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року, ухвалу Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 07 серпня 2018 року про затвердження мирової угоди скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, у зв`язку з тим, що суд першої інстанції, затверджуючи мирову угоду, дійшов помилкового висновку, що умови мирової угоди не порушують права та законні інтереси інших осіб, зокрема ОСОБА_2 , який претендує на спадкове майно, однак не був залучений до участі у розгляді справи.

Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 07 березня 2019 року призначено підготовче судове засідання у справі, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_23 .

12 березня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив постановити рішення, яким визнати нікчемним заповіт ОСОБА_6 від 14 квітня 2015 року, визнати недійсними заповіти ОСОБА_6 , посвідчені сільським головою Липовицької сільської ради Рожнятівського району 02 лютого 2014 року, реєстровий № 4 та 12 лютого 2014 року, реєстровий № 8, визнати за ним право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, та земельної ділянки площею 0,2293 га, розташованих у АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_6 . Спадковим майном після його смерті є, будинковолодіння, по АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,2293 га за цією ж адресою, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Згідно довідки Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори від 11 січня 2019р. № 20/02-14 після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведена спадкова справа № 226/2017 від 04 серпня 2017 року. Спадкоємцем за заповітом є онук спадкодавця - ОСОБА_1 . Заяви про прийняття спадщини подали: онук спадкодавця - ОСОБА_1 та діти спадкодавця - ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

Він прийняв спадщину у відповідності до ст. 1269 ЦК України. Від імені ОСОБА_6 посвідчувалися заповіти 02 і 12 лютого 2014 року, та 14 квітня 2015 року. Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року визнано недієздатним ОСОБА_6 , опікуном призначено ОСОБА_1 , рішення суду набрало законної сили 16 березня 2015 року. Отже відповідно до ч. 1 ст. 40 ЦК України ОСОБА_6 був недієздатним з 16 березня 2015року та з того часу не мав права вчиняти будь якого правочину.

Крім цього, в рамках цивільної справи № 350/1589/15-ц за позовом ОСОБА_1 , який діяв як законний представник ОСОБА_6 до Липовицької сільської ради, ОСОБА_5 про визнання незаконними та скасування рішень сільської ради, визнання недійсними договору оренди земельної ділянки та свідоцтва про право власності призначалась судово-психіатрична експертиза, згідно висновку якої № 212/2016 від 07 липня 2016 року ОСОБА_6 страждав стійким хронічним психічним розладом - вираженою судинною деменцією. Зазначене захворювання позбавляло його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час 16 грудня 2013 року.

Оскільки вищевказаними двома судовими психіатричними експертизами встановлено, що померлий ОСОБА_6 як мінімум з 16 грудня 2013 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, то можна достовірно вважати, що у 2014 році він імовірно теж не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За таких обставин, заповіт посвідчений 14 квітня 2015року від імені ОСОБА_6 підлягає визнанню нікчемним, так як вчинений недієздатною особою. Заповіти ОСОБА_6 посвідчені 02 та 12 лютого 2014 року підлягають визнанню недійсними у відповідності до ч. 1 ст. 225 ЦК України, у разі якщо судово-психіатрична експертиза підтвердить, що заповідач у момент вчинення спірних заповітів не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.

Ухвалою судді Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2019 року відкрито провадження у справі за вищевказаним зустрічним позовом та прийнято його до спільного розгляду з даною справою.

12 квітня 2019 року ОСОБА_1 заявив зустрічний позов до ОСОБА_2 , в якому просить усунути останнього від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 та відмовити в задоволення його позову про визнання заповітів недійсними та визнання права власності на частку у спадковому майні за безпідставністю позовних вимог, мотивуючи тим, що ОСОБА_2 , як і іншим дітям спадкодавця, було відомо про безпорадний стан останнього та його потребу в сторонньому догляді. Однак ОСОБА_2 жодної допомоги своєму батькові не надавав, не піклувався про нього та не здійснював за ним догляду, а лише після його смерті став претендувати на спадкове майно.

Ухвалою судді Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2019 року відкрито провадження у справі за вищевказаним зустрічним позовом та прийнято його до спільного розгляду з даною справою.

20 травня 2019 року ОСОБА_2 направив до суду відзив на заявлений до нього зустрічний позов ОСОБА_1 про усунення від права спадкування, в якому вказав, що твердження ОСОБА_1 , викладені у зустрічному позові, не відповідають дійсності, оскільки саме він разом із своєю дружиною ОСОБА_9 здійснював догляд за своїми батьками, які були пенсіонерами, особливо з серпня 2015 року, коли його рідні сестри ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відмовилися доглядати хворого батька ОСОБА_6 , який на той час потребував постійного стороннього догляду. У період з жовтня 2015 року по серпень 2016 року він та його дружина піклувалися про хворого батька , повністю здійснювали догляд за ним. Він разом з дружиною ОСОБА_1 здійснив похорон батька, особисто витративши на придбання продуктів та ритуальних товарів 7000 гривень. Крім того, через рік після смерті батька він за власні кошти виготовив надмогильний пам`ятник вартістю 11700 гривень.

08 липня 2019 року ОСОБА_2 подав до суду позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому просив визнати за ним право власності на ј частину спірного спадкового домоволодіння, власником якого на дань смерті була його мати ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . Позовні вимоги мотивовані тим, що в АДРЕСА_1 у власному будинковолодінні, 1961 року забудови, проживали його батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_10 . Документи про право власності на належне їм на праві спільної сумісної власності подружжя нерухоме майно, батьки за свого життя не оформляли. ІНФОРМАЦІЯ_5 мати померла. Після смерті матері відкрилася спадщина на спадкове майно, тобто 1/2 частину будинковолодіння по АДРЕСА_1 . Після смерті матері спадщину прийняли в рівних долях він та його батько, оскільки з 2003 року по день смерті проживали в спірному будинковолодінні. Він звернувся в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак він не зміг надати нотаріусу оригінали правовстановлюючих документів, тому завідувач Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори державний нотаріус Ничипорчук І.Б. листом №482/01-16 від 03 липня 2019 року відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, мотивуючи відсутністю документа власності на спадкове домоволодіння і попуском строку прийняття спадщини.

Іншими можливими спадкоємцями першої черги за законом є його брати ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , сестри ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , та племінник ОСОБА_1 за правом представлення після смерті сестри ОСОБА_7 . Відповідачі по справі після смерті ОСОБА_10 у встановлений законом строк не зверталися в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини та про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом, тому на спірне спадкове майно не можуть претендувати.

Ухвалою судді Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 9 липня 2019 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом.

16 серпня 2019 року відповідач-позивач ОСОБА_1 направив відзив на вказаний позов, в якому вказав, що ОСОБА_2 протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, а отже і не прийняв її у встановленому порядку. Позовна вимога про визнання права власності є похідною і на пряму залежить від факту прийняття спадщини, а отже в даному випадку ця вимога є безпідставною. Твердження ОСОБА_2 про те, що на момент смерті матері він проживав разом з нею в спадковому будинковолодінні і не пропустив строк прийняття спадщини, жодним доказом не підтверджене, та є його вигадкою і грунтується виключно на припущеннях. Довідка Липовицької сільської ради № 846, на яку, посилається ОСОБА_2 і де останній значиться у складі сім`ї померлої ОСОБА_10 , видана Липовицькою сільською радою 9 жовтня 2003 року, тому не має жодного правового та доказового значення, оскільки ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , тому факт постійного проживання зі спадкодавцем пов`язаний саме з цією датою. Ту обставину, що в 2003 році ОСОБА_2 проживав в спірному будинковолодінні, він не оспорює, проте вже 14 січня 2004 року він вибув на постійне місце проживання в м. Луцьк і саме там проживав на момент смерті своєї матері. Зазначена обставина підтверджується як його паспортом громадянина України, де є відповідні відмітки про реєстрацію його місця проживання, так і інформацією Липовицької сільської ради за № 319/02-18 від 07 серпня 2019 року, наданою на запит адвоката, та копією погосподарської книги. Крім того, довідкою Липовицької сільської ради №52 від 16 січня 2006 року підтверджено, що до складу сім`ї ОСОБА_10 входить її чоловік ОСОБА_6 та він, її онук ОСОБА_1 . Довідка Липовицької сільської ради № 509 від 28 березня 2007 року, на яку посилається позивач, також є неналежним доказом, оскільки вона не стосується періоду відкриття спадщини, тобто 19 серпня 2008 року, жодної інформації щодо місця проживання позивача не несе, тільки підтверджує той факт, що позивач є учасником бойових дій в Афганістані і для ремонту житлового будинку та господарських будівель йому потрібний будівельний ліс. Оскільки ОСОБА_23 не прийняв спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , не ставить питання про встановлення відповідного юридичного факту, тому він і не набув права на позов про визнання права власності на спадкове майно.

Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 13 вересня 2019 року за клопотанням представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Ошуста С.Є. справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно об`єднано в одне провадження з даною справою з призначенням підготовчого судового засідання.

23 вересня 2019 року відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 подали суду заяви аналогічного змісту, вважають позовні вимоги ОСОБА_23 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на спадкове майно безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення, оскільки позивач ОСОБА_11 протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини не звертався з заявою про прийняття спадщини, а відповідно він її і не прийняв. Крім того, їх брат - позивач і ОСОБА_23 , не проживав разом з їх матрі`ю, оскільки на той час жив у іншій місцевості, іншому районі та області. 14 січня 2004 року він вибув на постійне проживання в м. Луцьк і саме там жив на момент смерті матері. Отже ОСОБА_2 не прийняв спадщину після смерті матері.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_23 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсними заповітів, визнання права власності на частку у майні в порядку спадкування за законом, та зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_23 про усунення від права на спадкування, вважають, що позовні вимоги ОСОБА_23 є безпідставними і в їхньому задоволенні слід відмовити, а позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до повного задоволення. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_6 , який був особою похилого віку, часто хворів, останні роки не міг самостійно себе обслуговувати та потребував постійної сторонньої допомоги. Доглядом батька, забезпеченням його ліками, продуктами та побутовим обслуговуванням займався виключно його опікун ОСОБА_1 , якому батько і заповідав все належне йому майно, в тому числі спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, тому вважають, що саме за ним слід визнати право власності на спадкове домоволодіння, що розташоване в АДРЕСА_1 .

Їх брат ОСОБА_23 не займався ні доглядом, ні піклуванням, ні утриманням батька, хоча мав таку можливість, проте не бажав цього робити, і відповідно він не має ні законного ні морального права претендувати на спадкове майно. Лише після смерті батька ОСОБА_2 почав претендувати на спадкове будинковолодіння, тому вважають, що відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду він має бути усунений від права на спадкування. Особисто вони на спадщину не претендують і відмовилися від своєї частки у спадковому майні на користь ОСОБА_1 . Що стосується вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 третя особа ОСОБА_2 , про визнання заповітів недійсними, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до них про усунення від права на спадкування, то слід врахувати, що рішенням Рожнятівського районного суду від 04 березня 2015 року, їх батька ОСОБА_6 визнано недієздатним, а ОСОБА_1 призначено його опікуном. За таких обставин заповіт, посвідчений 14 квітня 2015 року від імені ОСОБА_6 є нікчемним та не створює жодних правових наслідків, тому вимога про визнання його недійсним є некоректною і не підлягає до задоволення. Що стосується заповіту батька від 02 лютого 2014 року, то він скасований його ж заповітом від 12 лютого 2014 року, відповідно до якого, батько заповів літню кухню братам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами своєму онукові ОСОБА_1 . Вважають, що складаючи заповіти 02 лютого 2014 року та 12 лютого 2014 року батько повністю усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, тому жодних підстав для визнання їх недійсними немає. За таких обставин у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_23 , про визнання заповітів недійсними, слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування, то останні проживають в інших значно віддалених населених пунктах, не приїздили до батька, не надавали та не мали наміру надавати йому будь-якої матеріальної чи іншої допомоги, тому за рішенням суду вони також мають бути усунені від права на спадкування за законом. Проте вважають, що згідно волі батька, яка викладена в заповіті від 12 лютого 2014 року, батько все ж таки заповів їм літню кухню, тому при вирішенні даної позовної вимоги покладаються на розсуд суду.

23 вересня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 . У задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання заповітів недійсними відмовити, визнати за ним право власності на спадкове домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

23 жовтня 2019 року ОСОБА_2 направив відповідь на відзив ОСОБА_1 , в якому вказав, що факт його постійного проживання у спірному домоволодінні на момент смерті матері, тобто станом на 19 серпня 2008 року підтверджується державним актом на право приватної власності на земельну ділянку, виданим йому 04 липня 2008 року Липовицькою сільською радою, документами на приватизацію землі та придбання будівельних матеріалів за 2007 - 2008 роки, будівельним паспортом, виготовленим в квітні 2007 року на право будівництва житлового будинку. Просив заперечення ОСОБА_1 , викладені в його відзиві, відхилити, ухвалити рішення, яким його цивільний позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження у справі.

Позивач-відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не прибув, направив суду заяви, в яких просить справу розглянути у його відсутності, свій позов про визнання заповітів недійсними підтримує, просить врахувати, що заяви про прийняття спадщини після смерті його батька ОСОБА_6 подали онук спадкодавця ОСОБА_1 , та діти: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 . Таким чином він прийняв спадщину після смерті батька відповідно до закону та має право на 1/6 частину спадкового домоволодіння. Він відмовляється від своєї частки у спадщині на користь свого брата ОСОБА_2 , оскільки останній на час смерті їх матері проживав разом з нею в спадковому домоволодінні та піклувався про хворого батька, коли дружина ОСОБА_1 пішла жити до своїх батьків, а його рідні сестри ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовилися піклуватися про хворого батька, який на той час потребував постійного стороннього догляду. Опікун ОСОБА_1 на момент смерті спадкодавця ОСОБА_6 перебував на заробітках і не прибув на похорон свого діда. Його брат ОСОБА_2 помагав дружині ОСОБА_1 організувати похорон, а також через рік після смерті батька за власні кошти виготовив пам`ятник. Просить постановити рішення у справі згідно вимог чинного законодавства.

Аналогічного змісту заяви направив і позивач-відповідач ОСОБА_3 , який також вважає, що має право по закону на 1/6 частку спадкового майна після смерті батька ОСОБА_6 , та з тих самих підстав, що і позивач-відповідач ОСОБА_2 , відмовляється від своєї частки на користь свого брата ОСОБА_2 . Справу просить розглядати у його відсутності та прийняти рішення відповідно до вимог закону, врахувавши його позицію.

Позивач-відповідач ОСОБА_23 у судовому засіданні свої позовні вимоги та позовні вимоги своїх братів підтримав, позов ОСОБА_1 не визнав та пояснив, що народився у 1969 році. У сім`ї його батьків було шестеро дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та він. Вони проживали у по АДРЕСА_1 у домоволодінні, яке збудували батьки, до складу якого входили хата, літня кухня та господарські споруди. Спочатку вийшла заміж сеcтра ОСОБА_7 десь у 80-х роках, та разом з чоловіком пішла проживати до нової хати, яку збудував батько. Після смерті чоловіка ОСОБА_7 одружилася вдруге та переїхала з Липовиці до другого чоловіка. ЇЇ син - ОСОБА_1 залишився жити з його батьками. Після ОСОБА_7 женився ОСОБА_3 та перейшов проживати до дружини у селище Перегінське. Потім вийшла заміж ОСОБА_15 і пішла жити до чоловіка. Сестра ОСОБА_16 також вийшла заміж та перейшла жити у хату, в якій раніше жила ОСОБА_7 . Далі женився брат ОСОБА_2 та переїхав до дружини. У 1995 році він також одружився та переїхав у м. Луцьк де проживав до 1998 року, а потім повернувся у село. У 2005 році він розлучився з дружиною. ОСОБА_1 є сином його сестри ОСОБА_7 . Живе у спірному домоволодінні. Коли він повернувся у село, то не мав де жити. ОСОБА_1 ще був малим, то вони жили разом в одній кімнаті житлового будинку його батька. Коли ОСОБА_1 одружився, він пішов жити в літню кухню до мами і тата а ОСОБА_1 з дружиною стали проживати у житловому будинку. Батьки казали, що розділять їм з ОСОБА_1 по половині домоволодіння. У 2008 році він знову женився у м. Луцьк. Спочтаку вони з дружиною жили окремо, він у Липовиці , а вона в Луцьку. Зараз з 2011 року дружина живе з ним у Липовиці у новому будинку. Однак залишилася земля, яку йому дали батьки, він вважає, що має право на неї по закону. У 2008 році він жив з мамою, на той час він був розлучений з першою дружиною та проживав у Липовиці з батьками. Мати раптово захворіла і потрапила в лікарню. На час її смерті він був у Луцьку, проживав на найманій квартирі, бо приїхав провідати дитину. ОСОБА_1 по телефону повідомив його про смерть матері. Його місце реєстрації у Луцьку, але фактично він жив з батьками. Після смерті матері він проживав з батьком у літній кухні, часто їздив до Луцька. Батько почав хворіти, скаржився на сильний головний біль, тиск. Вони часто возили батька у лікарню. Батько помер у ІНФОРМАЦІЯ_1 Незважаючи на те, що він жив у своїй хаті, він часто ночував у батька. ОСОБА_1 з дружиною доглядали його батька, але коли дружина ОСОБА_1 на якийсь час пішла жити до своїх батьків, а сам ОСОБА_1 був на роботі, то батька він сам доглядав. Далі він допомагав дружині ОСОБА_1 , бо батько останні роки був лежачий і вона сама не могла справитися. Він за рік до смерті доглядав батька, а потім доглядав ОСОБА_1 та його дружина. Брати не допомагали. Йому відомо про існування трьох заповітів, але в нього є сумніви, що батько хтів щось комусь заповідати відповідно до цих заповітів. Батько вважав, що його майно має перейти йому і ОСОБА_1 . Вважає, що батько був недієздатним під час складання заповітів. Він претендує на спадщину і після смерті матері і після смерті батька. Він має статус інваліда ІІ групи з 2004 року та є непрацездатним. Батько рішенням суду визнаний недієздатним.

Відповідач-позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав, позовні вимоги ОСОБА_23 та його братів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не визнав та пояснив, що постійно жив разом зі своїми дідусем - спадкодавцем та бабусею. Після смерті його батька мати вдруге вийшла заміж та переїхала до чоловіка, а дідусь і бабуся залишили його біля себе, любили його як свою дитину і постійно наголошували на тому, що все їхнє майно буде належати йому. Про це дід неодноразово казав вуйкам і вони це добре знають, заявив на згодинах, де були присутні і позивачі, коли він одружувався. ІНФОРМАЦІЯ_5 померла його бабуся. Дідусь дуже тяжко переживав смерть бабусі, лишився жити з ними, його дружина готувала їжу, прала, прибирала. Коли дід був у молодшому віці, вони разом добудували до хати господарські споруди. Практично дід був йому за батька. Дід склав на його користь заповіт. З середини 2014 року дідусь став знемагати, стан його здоров`я значно погіршився, він не міг самостійно рухатися, його потрібно було піднімати, мити, переодягати, тощо. У зв`язку з цим дід потребував постійного стороннього догляду. Вони з дружиною його доглядали. Всі знали, що дід хворіє, і що саме він, як його онук та спадкоємець за ним доглядає. Дід повідомив своїм дітям, що все заповідає йому. У 2017 році його дід помер на 81 році життя. ОСОБА_23 зараз безпідставно вимагає спадку. Останній не має права на жодну частку спадкового майна. Так, ОСОБА_23 поряд з спадковим домоволодінням побудував хату. Він та його дідусь помагали будувати. На час смерті його бабусі ОСОБА_23 жив у Луцьку. Ніхто з дідусевих дітей не допомагав за ним доглядати. ОСОБА_23 намовив його визнавати дідуся недієздатним, саме він займався всіма документами і саме з його ініціативи він звернувся до суду із відповідною заявою, та його дідусь був визнаний недієздатним. Однак всім було достовірно відомо, що саме йому дід заповідає своє домоволодіння, це була воля спадкодавця, ніколи дідусь не казав, що має намір заповісти щось ОСОБА_23 . Йому відомо, що дідусь після укладення першого заповіту, склав другий заповіт, яким заповів літню кухню своїм синам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Про це дід йому казав, пояснивши свою позицію тим, що хоче, щоб вони мали де зупинитися, як приїдуть у Липовицю. Це була воля дідуся і він її підтримав, укладаючи з ними мирову угоду при першому розгляді справи. Дідусь хоч і був немічним фізично, однак був при повному розумі, складаючи заповіти. Останній заповіт у 2015 році був складений за ініціативою та бажанням дідуся. ОСОБА_23 є інвалідом ІІ групи і має право на обов`язкову частку у спадщині, однак і його, і ОСОБА_2 і ОСОБА_3 слід усунути від спадкування, бо вони не доглядали свого батька та не надавали йому будь-якої допомоги, коли він того потребував.

Відповідачка ОСОБА_4 підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 та не визнала позовних вимог своїх братів ОСОБА_23 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 , який доводиться сином її покійної сестри ОСОБА_7 , з самого народження проживав з її батьками. Тільки ОСОБА_1 та його дружина доглядали за її батьками. Коли померла її мати - ОСОБА_1 займався похороном. Потім тривалий час доглядав за її батьком, а коли той помер - організував похорон за власний кошт. Її покійна сестра ОСОБА_7 , , вийшла заміж другий раз і перейшла жити до чоловіка, а її син ОСОБА_1 залишився проживати з дідусем і бабусею, здійснював догляд як за ними, так і за спадковим домоволодінням. Жодних сумнівів у нікого з братів та сестер не виникало з приводу того, що все домоволодіння їх батьків має належати племіннику ОСОБА_1 . Однак після смерті батька її рідний брат ОСОБА_23 , став претендувати на спадкове майно. Останній у 2008 році, коли померла їх мати, жив у Луцьку. Він після переїзду у Луцьк постійно там проживав, у Липовицю приїздив періодично, коли оформляв документи на землю, будував хату, яку йому допомагали будувати племінник ОСОБА_1 та батько. Батько потребував стороннього догляду, особливо хворів перед смертю. Вона знає, що саме ОСОБА_1 із своєю дружиною забезпечували належний догляд її батька, і крім ОСОБА_1 її батька ніхто не доглядав. Брати рідко приїздили у гості, всі вони мають свої сім`ї і свої клопоти. Вважає, що все спадкове домоволодіння, у якому з дитячих літ живе племінник, по праву має належати лише ОСОБА_1 , бо така була воля їх покійних батьків.

Аналогічні пояснення в судовому засіданні дала відповідачка ОСОБА_5 , яка також повністю підтримала позицію свого племінника - відповідача-позивача ОСОБА_1 . Підтвердила, що останній жив з її батьками, які доводилися йому дідусем та бабусею та надавав їм належний догляд. Допомагала йому тільки його дружина. Її брат ОСОБА_23 жив у Луцьку. Брати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 також проживають в інших віддалених населених пунктах. Брати час від часу навідували батьків, приїздили погостювати, але не частіше одного - двох разів на рік. Коли померла мати брат ОСОБА_23 жив у Луцьку. Батько останні роки свого життя був немічний, потребував стороннього догляду, який отримував тільки від племінника та його дружини.

Свідок ОСОБА_1 - дружина ОСОБА_1 у судовому засіданні дала показання про те, що після одруження зі своїм чоловіком у 2006 році вона стала жили разом з дідусем і бабусею чоловіка, тому що на згодинах вони запевняли, що все домоволодіння буде належати їм з чоловіком. Вони всі разом допомагали будувати хату ОСОБА_23 . Жили мирно. ІНФОРМАЦІЯ_5 бабуся померла. Крім неї та її чоловіка з бабусею та дідусем ніхто не жив. ОСОБА_23 приїхав з Луцька наступного дня після смерті бабусі. Після смерті бабусі дідусь дуже переживав, часто плакав, його стало підводити здоров`я. З середини 2014 року стан здоров`я дідуся значно погіршився, він став слабкий, не міг самостійно рухатися, їсти. Відправляв природні потреби у штани. Він потребував постійного догляду. У цей період було дуже важко, вона була б рада будь-якій допомозі. Але їй ніхто не допомагав, сини, коли рідко приїздили у гості, навіть бридилися побрити свого батька. Все доводилося робити їй з чоловіком. Незважаючи на стан здоров`я, дідусь був при свідомості. Він склав заповіт на користь її чоловіка. Потім приїхали сини дідуся ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та стали його підговорювати. До цього вони приїжджали раз на рік його провідати. ІНФОРМАЦІЯ_1 дідусь помер. За життя дідусь казав, що все його майно залишить їм з чоловіком. Ніхто не заперечував.

Свідок ОСОБА_28 у судовому засіданні пояснив, що проживає у АДРЕСА_1 , по сусідству з спірним домоволодінням. Йому достовірно відомо, що ОСОБА_1 з дитинства проживав з бабою та дідом, яких доглядав і хоронив. Дід протягом чотирьох років хворів і потребував особливого догляду. За ним доглядав ОСОБА_1 та його дружина. Він знає, що дід хтів, щоб хата і город після смерті належали ОСОБА_1 . Про це дід йому особисто казав неодноразово. Він з дідом спілкувався поки останній не став лежачим, дід був при нормальному розумі, про те, що дід має намір все майно залишити саме ОСОБА_1 знали всі його діти.

Свідок ОСОБА_30 у судовому засіданні пояснила, що є далекою родичкою сторін та проживає у АДРЕСА_2 . До 2014 року вона працювала секретарем у Липовицькій сільській раді. Їй відомо, що після смерті батька ОСОБА_1 , його мати вийшла заміж вдруге, а ОСОБА_1 залишився проживати з бабусею і дідусем. Коли ОСОБА_1 одружився, то разом з дружиною продовжував проживати з бабою і дідом, які любили невістку. Баба і дід жили в літній кухні, а внук з дружиною у житловому будинку. Їй достовірно відомо, що дід з бабою мали намір все домоволодіння залишити внукові, з яким спільно жили. Коли баба померла, а дід захворів, то ОСОБА_1 і його дружина доглядали за ним. Дійсно вона бачила, як дід приходив у сільську раду робити заповіт. Він прийшов із синами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Був при повному розумі. Нічого підозрілого у його поведінці вона не замітила.

Вислухавши пояснення сторін, свідків та інших учасників справи та вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення всіх позовних вимог виходячи з наступного.

За змістом статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 зазначеного Кодексу, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У АДРЕСА_1 знаходиться домоволодіння загальною інвентаризаційною вартістю 98139 гривень, яке складається з житлового будинку, літньої кухні, гаража, погребу, двох сараїв, вбиральні, воріт та огорожі, ідеальна частка літньої кухні в якому становить 24/100, що підтверджується копією технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а. с. 104-106, Т-1) та довідкою від 25 липня 2018 року № 17 ПП «ОЛВІ Р» (а. с. 107, Т-1).

Згідно із записом 445-1 погосподарської книги №5 виконавчого комітету Липовицької сільської ради вказане домоволодіння на праві особистої власності належало ОСОБА_6 , до дня смерті спадкодавця і після його смерті у будинку проживали: онук ОСОБА_1 , дружина онука ОСОБА_1 , правнучка ОСОБА_32 , що підтверджується копією довідки, яка видається у зв`язку з оформленням спадщини № 853 від 05 жовтня 2017 року (а. с. 202 (зворот), Т-1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , а його дружина ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копіями свідоцтв про смерть (а. с. 14, 44, Т-1).

За життя ОСОБА_6 склав три заповіти.

Заповітом від 02 лютого 2014 року ОСОБА_6 заповів своєму онукові ОСОБА_1 житловий будинок, літню кухню та всі інші господарські споруди, які знаходяться в АДРЕСА_1 , та все майно, яке буде йому належати на час смерті, що підтверджується копією заповіту (а. с. 22, Т-1).

Заповітом від 12 лютого 2014 року він заповів: своїм синам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 літню кухню для їхнього приїзду та проживання в ній, своєму онукові ОСОБА_1 - житловий будинок та всі господарські будівлі крім літньої кухні, а також все майно, що буде йому належати на день смерті, що підтверджується копією заповіту (а. с. 15, Т-1).

Заповітом від 14 травня 2015 року ОСОБА_6 все належне йому майно і на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_1 , що пітвреджується копією заповіту (а. с. 197, Т- 1).

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , житель с. Липовичця, визнаний недієздатним, призначено ОСОБА_1 його опікуном. Рішення набрало законної сили 16 березня 2015 року. Вказані обставини пітверджуються копією вказаного рішення суду (а. с. 16, Т-1).

ОСОБА_1 доводився онуком ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , що не заперечується сторонами та підтверджується копіями свідоцтв про народження позивача і його матері ОСОБА_7 , копією його паспорта з відміткою про сімейний стан (а. с. 41, 41 (зворот), 42, 43, Т-1).

Мати позивача ОСОБА_1 ОСОБА_7 , яка була дочкою ОСОБА_6 та ОСОБА_10 померла за декілька років до смерті свого батька - спадкодавця ОСОБА_6 , що визнано всіма учасниками справи, даний факт ніким не оспорюється.

ОСОБА_23 постійно зареєстрований у АДРЕСА_3 , потім по АДРЕСА_4 , та з 23 січня 2008 року по даний час по АДРЕСА_5 , що підтверджується копією його паспорта з відмітками про місце проживання (а. с. 127, Т-1).

ОСОБА_23 з 31 травня 2007 року визнаний інвалідом ІІ групи довічно, що підтверджується копією довідки до акта огляду МСЕК Серії ВЛН № 066249 та копією посвідчення серії НОМЕР_1 (а. с. 128, 129, Т-1).

З копії спадкової справи № 226/2017, заведеної після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 195-222, Т-1) встановлено, що заяви про прийняття спадщини після його смерті подали його діти ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та за правом представлення після своєї матері ОСОБА_7 онук ОСОБА_1 .

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали в нотаріальну контору заяви про відмову від прийняття спадщини, в яких ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовляються від належних їм часток у спадщині після смерті батька ОСОБА_6 на користь племінника ОСОБА_1 (а. с. 10, 11, Т-2 ).

Позивачі-відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до суду заяви про відмову від належної їм частки у спадковому майні на користь свого брата позивача - відповідача ОСОБА_23 (а.с.121,122 т.2).

Аналізуючи зазначені письмові докази у їх сукупності з урахуванням пояснень учасників справи, судом встановлено, що між сторонами існує спір про усунення від права на спадкування, визнання недійсними заповітів та визнання права власності на спадкове домоволодіння після смерті ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Домоволодіння збудоване спадкодавцями за час перебування у шлюбі. Після смерті ОСОБА_10 з заявами про прийняття спадщини у встановленому законом порядку ніхто не звертався, спадщину фактично прийняв чоловік спадкодавця ОСОБА_6 ,. який на день своєї смерті був власником домоволодіння, що знаходиться у АДРЕСА_1 , та складається з житлового будинку, літньої кухні та інших господарських споруд. Від імені спадкодавця складено три заповіти: 02 лютого 2014 року, 12 лютого 2014 року та 14 травня 2015 року. Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року, яке набрало законної сили 16 березня 2015 року ОСОБА_6 визнаний недієздатним. Після його смерті спадщину прийняли всі 5 його дітей та онук ОСОБА_1 .

Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, а стаття 1223 даного кодексу визначає, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, здійснюється спадкоємство за законом. Право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1223 названого кодексу, право на спадкування за заповітом мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Статтею 1270 названого кодексу для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який обчислюється з часу відкриття спадщини.

За змістом ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину.

Відповідно до статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, відповідно до ч. 2 цієї ж норми право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

За змістом ч. 1 до ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин, відповідно до ч. 2 зазначеної норми заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування, згідно ч. 3 цієї ж норми заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1254 УК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Відповідно ч. 2 цієї ж норми, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Частиною 3 цієї статті передбачено, що недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини, а згідно ч. 4 - у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Судом встановлено, що спадкодавець склав перший заповіт 02 лютого 2014 року, який скасовано заповітом від 12 лютого 2014 року в силу вимог ст. 1254 ЦК України, відповідно до якої заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Заповіт, складений від імені спадкодавця ІНФОРМАЦІЯ_6 , є нікчемним в силу н ч. 1 ст. 1257 ЦК України, як такий, що складений особою, яка не мала на це права, оскільки на час складання зазначеного заповіту існувало рішення суду, що набрало законної сили, яким спадкодавця ОСОБА_6 визнано недієздатним.

З позовними вимогами позивачів - відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_2 про те, що спадкування після смерті ОСОБА_6 необхідно здійснювати за законом, оскільки на час складання всіх заповітів спадкодавець не міг керувати своїми діями та усвідомлювати їх значення суд погодитися не може, оскільки у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б дозволили суду дійти безсумнівного висновку про те, що на час складання оспорюваних заповітів від 2 та 12 лютого 2014 року ОСОБА_6 був нездатний усвідомлювати свої дії та керувати ними.

У висновках судово-психіатричної експертизи від 07 липня 2016 року та від 29 грудня 2014 року, копії яких надані позивачами відповідачами до матеріалів справи (а. с. 5-13, Т-1) нема чітких відомостей про те, що за станом здоров`я ОСОБА_6 не міг усвідомлювати значення своїх та керувати ними на час складення зазначених заповітів саме 02 та 12 лютого 2014 року. Такі відомості не містяться і в копіях наданих ними суду медичних документів (а. с. 66-68, Т-1). Сторони подавали письмові клопотання про призначення у справі посмертної судово - психіатричної експертизи, та усно клопотали перед судом про призначення такої експертизи до початку розгляду справи по суті. Однак після відмови у задоволенні клопотання, як передчасно заявленого, у подальшому повторно зазначене клопотання сторони не заявляли, вважаючи, що суд повинен дійти висновку про психічний стан спадкодавця з наданих ними доказів. За таких обставин суд приходить до висновку, що сторонами не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_6 на час складання заповітів 2 та 12 лютого 2014 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, та з урахуванням обставин справи, показань свідків, та пояснень сторін, встановлює, що саме у заповіті від 12 лютого 2014 року виражена свідома воля спадкодавця, який розпорядився належним йому майном на випадок своєї смерті.

При цьому, суд враховує висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладені в постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 695/506/13-ц, де вказано, що чинність попереднього заповіту не відновлюється у випадку, коли новий заповіт був визнаний недійсним, за виключенням випадків, коли недійсність нового заповіту зумовлена вчиненням його заповідачем у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними (стаття 225 ЦК України). Існування такого винятку обумовлено відсутністю волі спадкодавця на складання нового заповіту, а відтак - презумпцією волі на збереження чинними умов попередньо складеного заповіту.

З аналізу показань допитаних судом свідків ОСОБА_28 та ОСОБА_30 , які не зацікавлені у результатах розгляду справи, пояснень усіх учасників справи та враховуючи всі обставини справи суд дійшов до переконання, що воля спадкодавця була направлена на те, щоб розпорядитися на випадок своєї смерті належним йому майном на користь свого онука ОСОБА_1 .

Оскільки суд дійшов висновку про нікчемність заповіту складеного 14 травня 2015 року у зв`язку із вчиненням його заповідачем у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними на підставі рішення суду, яке набрало законної сили 16 березня 2015 про визнання заповідача недієздатним, суд вважає, що саме заповіт, складний 12 лютого 2014 року виражає дійсну волю спадкодавця.

Отже спадкування після смерті ОСОБА_6 необхідно здійснити за заповітом, складеним спадкодавцем ІНФОРМАЦІЯ_7 , а не за законом, що буде відповідати дійсній волі власників спадкового майна, а тому таке рішення, на переконання суду, буде законним і справедливим.

Статтею 1244 передбачено, що заповідач має право призначити іншого спадкоємця на випадок, якщо спадкоємець, зазначений у заповіті, помре до відкриття спадщини, не прийме її або відмовиться від її прийняття чи буде усунений від права на спадкування, а також у разі відсутності умов, визначених у заповіті (стаття 1242 цього Кодексу). Підпризначеним спадкоємцем може бути будь-яка особа, визначена у статті 1222 цього Кодексу. А за змістом ст. 1275 зазначеного кодексу, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.

Заповіт від 12 лютого 2014 року не містить жодних вказівок на підпризначених спадкоємців, та не містить вказівки на інших спадкоємців крім ОСОБА_1 , а тому відмова позивачів - відповідчів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від своєї частки у спадщині на користь позивача-відповідача ОСОБА_2 не має будь-яких юридичних наслідків.

Відмова відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від своєї частки у спадщині також не може прийматися судом до уваги, оскільки вони не є спадкоємцями за заповітом, за яким здійснюється спадкування.

Оскільки суд дійшов висновку про необхідність здійснити спадкування після смерті ОСОБА_6 за заповітом, тому вважає безпідставними позовні вимоги ОСОБА_1 пов`язані з усуненням спадкоємців за законом від права на спадкування, хоч у судовому засіданні достовірно встановлено, що спадкодавець ОСОБА_6 потребував стороннього догляду і будь-хто інший, крім ОСОБА_1 та його дружини такий догляд і підтримку йому не надавав. Отже у випадку спадкування за законом всі інші спадкоємці, крім ОСОБА_1 судом мали б бути усунуті від права на спадкування.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 є особою, визначеною у заповіті, за яким здійснюється спадкування, чинне законодавство не передбачає обов`язку спадкоємця на час смерті спадкодавця не перебувати за межами України, тому суд не приймає до уваги посилання позивача-відповідача ОСОБА_2 на вказану обставину, та не приймає до уваги копію закордонного паспорта з відмітками про перетин ним кордону (а. с. 76, Т-1).

Статтею 1241 ЦК України передбачено, що при наявності заповіту право на обов`язкову частку у спадщині мають повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що позивач-відповідач ОСОБА_2 на час смерті спадкодавця був непрацездатним, а отже має право на обов`язкову частку у спадщині. Судом не встановлено обставин для зменшення розміру цієї частики, а тому враховуючи, що спадкоємцями за законом є п`ятеро дітей спадкодавця та онук за правом представлення, тобто 6 осіб, то у випадку спадкування за законом позивачу-відповідачу належала б 1/6 частина спадкового майна. Таким чином розмір його обов`язкової частки у спадщині становить 1/6:2 =1/12 частина.

Суд визнає безпідставною вимогу ОСОБА_2 про визнання за ним права на спадкування частини спадкового домоволодіння після смерті матері ОСОБА_10 , оскільки він не прийняв спадщину після її смерті. Він з 2000 року по даний час зареєстрований у м. Луцьк, та щодо його фактичного проживання станом на 16 серпня 2008 року в АДРЕСА_1 відсутні будь-які дані, що підтверджується копією довідки Липовицької сільської ради № 319/02-18 від 07 серпня 2019 року (а. с. 75, Т-1 ). Довідка про зазначення його членом сім`ї його матері, видана Липовицькою сільською радою у 2003 році та документи про приватизацію ним землі та придбання будівельних матеріалів у с. Липовиця (а.с.99-109) жодним чином не підтверджують факту його проживання з матір`ю у с. Липовиця на час її смерті та спростовуються довідкою № 52, виданою Липовицькою сільською радою ОСОБА_10 у січні 2006 року про склад її сім`ї у який входять її чоловік ОСОБА_6 та внук ОСОБА_1 (а. с. 77 т. 2) та копією сторінки погосподарської книги Липовицької сільської ради по рахунку № 398, з якої вбачається, що ОСОБА_2 вибув з господарства батьків на постійне проживання у м.Луцьк у січні 2004 року.

Нотаріусом Михайлишину В.Д. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері оскільки він пропустив строк прийняття спадщини, що підтверджується повідомленням нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій № 482/01-16 від 03 липня 2019 року (а. с. 43, Т-2). Всі допитані судом свідки та учасники справи підтвердили факт його постійного проживання у м.Луцьку на час смерті матері. Будь які інші докази про те, що ОСОБА_2 на час смерті матері проживав разом з нею та у встановленому законом порядку прийняв спадщину після її смерті у матеріалах справи відсутні.

Також суд вважає безпідставною позовну вимогу ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на частину земельної ділянки, оскільки він не надав суду доказів про те, що спадкодавцю ОСОБА_6 на час смерті на праві власності належали земельні ділянки.

Таким чином, виходячи із змісту заповіту, відповідно до якого ОСОБА_6 заповів своєму онукові ОСОБА_1 житловий будинок та господарські споруди, а літню кухню своїм синам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для їхнього приїзду та проживання, враховуючи відмови синів спадкодавця від спадкування на користь позивача ОСОБА_23 , що не створює для нього ніяких юридичних наслідків, визнаючи за останнім право на обов`язкову частку у спадщині, суд приходить до висновку, що за ОСОБА_1 необхідно визнати право власності на 11/12 частин спадкового майна належного спадкодавцю, тобто із спадкової маси необхідно відняти належну ОСОБА_2 частку (1/1- 1/12 = 11/12).

Керуючись статтями 259, 263-265, 266, 268, 273 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_23 до про визнання заповітів недійсними задовольнити частково.

Встановити, що заповіт, від імені ОСОБА_6 посвідчений 14 квітня 2015 року державним нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори є нікчемним та здійснити спадкування спадкового майна спадкодавця ОСОБА_6 за заповітом від 12 лютого 2014 року, посвідченим сільським головою Липовицької сільської ради.

Позовні вимоги ОСОБА_23 про визнання права власності на спадкове майно, що належало спадкодавцю ОСОБА_6 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , що зареєстрований у АДРЕСА_5 фактично проживає у АДРЕСА_1 , ідентифікаційний податковий номер платника податків НОМЕР_2 право власності на 1/12 частину спадкового домоволодіння, яке знаходиться у АДРЕСА_1 та належало його батькові ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_23 про визнання права власності на частину спадкового майна, яке належало його матері ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 відмовити, за їх безпідставністю.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_23 про усунення від права на спадкування відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , про визнання права власності на спадкове майно задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , жителем АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 право власності на 11/12 частин спадкового домоволодіння, яке знаходиться у АДРЕСА_1 та належало ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судове засідання для вирішення питання про судові витрати призначити на 8 годину 30 хвилин 13 січня 2021 року. Запропонувати учасникам справи подати розрахунок розміру відшкодування судових витрат у строк до 11 січня 2021 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В. Калиній

Повний текст рішення складений 11 січня 2021 року.