Провадження № 2/643/886/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2020 року Московський районний суд м. Харкова в складі: головуючого - судді Майстренко О.М. , за участю секретаря судового засідання Постульга О.Г. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом,-

Встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просить суд усунути перешкоди в користуванні належним на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування зазначеної квартирою з зняттям його з реєстраційного обліку.

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначає, що згідно рішення Московського районного суду м.Харкова від 14.03.2000 року позивачу на праві приватної власності належить однокімнатна ізольована квартира АДРЕСА_2 . Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №32507619 . В листопаді 2017 року до позивача звернувся його знайомий-відповідач ОСОБА_2 з проханням зареєструвати його в житлі аби він отримав права на керування автотранспортним засобом. З урахуванням добрих стосунків позивач дав згоду на реєстрацію відповідача в належній позивачеві квартирі та 15.11.2017 року відповідач був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 . На даний час в належній позивачеві нерухомості зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою Реєстру територіальної громади міста Харкова від 22.06.2019 року.

Проте відповідач жодного дня в квартирі не жив, в квартиру не вселявся, свої речі не перевозив, його речі в квартирі відсутні . Відповідач не звертався до правоохоронних органів з заявою про усунення йому перешкод в користуванні спірною квартирою. Відповідач не цікавиться квартирою , ніякої участі в оплаті по квартирі не приймає, його реєстрація у житловому приміщенні носить формальний характер, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Представник позивача в судове засідання не з`явилась, про час та дату судового розгляду повідомлялась належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. У разі неявки відповідача в судове засідання, просила ухвалити заочне рішення по справі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлявся належним чином, причини не явки суду не повідомив.

За таких обставин, суд зі згоди представника позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши надані позивачем докази, суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Положеннями ч. 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків

Суд, дослідивши письмові докази по справі, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що рішенням Московського районного суду м.Харкова від 14.03.2000 року позивачу на праві приватної власності належить однокімнатна ізольована квартира АДРЕСА_2 .

Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №32507619 .

В квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , відповідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб Реєстру територіальної громади міста Харкова від 22.06.2019 року.

Відповідач ОСОБА_2 не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням йому не чинилися.

Факт не проживання відповідача в спірному житлі з 15.11.2017 року підтверджується актом про не проживання від 12.08.2019 року .

Відповідно довідки Московського ВП ГУНП в Харківській області від 05.08.2019 року вих. № 144а-з/119-67/01 встановлено, що згідно ЖЄО та обліків канцелярії Московського ВП ГУНП в Харківській області за період з 01.01.2017 року по теперішній час скарг, заяв та повідомлень від ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з приводу неправомірних дій з боку ОСОБА_1 по перешкоджанню його праву на проживання в квартирі АДРЕСА_1 не надходило.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії. які не суперечать закону.

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Приписами статті 3 79 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

Статтею 64 Житлового кодексу УРСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім 'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно положень статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Члени сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідності зі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Реєстрація відповідача у спірній квартирі позбавляє позивача можливості вільно розпоряджатися належним нерухомим майном, тягне за собою збільшення вартості комунальних платежів.

В статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зазначено, що місце проживання - житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель, дачний будинок тощо), у відповідному населеному пункті або за його межами на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, де особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 втратив право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 , як особа, що не проживає без поважних причин строком більше шести місяців , що відповідно є підставою для зняття його з реєстрації згідно вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 29,319,391, 405 ЦК України, 265, 268, 315-319 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом - задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні належній йому на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Знятти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити рішення суду в загальному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Майстренко О.М.