ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 641/6861/19

Провадження № 22-ц/818/1365/20

18 березня 2020 року

м.Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 20 грудня 2019 року у складі судді Григор`єва Б.П. по справі № 641/6861/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обґрунтування позову зазначила, що 30 травня 2018 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно умов якого вона передала відповідачці 3 300 доларів США з поверненням з моменту пред`явлення вимоги. На адресу відповідачки надсилалась вимога про повернення грошових коштів, однак вона залишилася без задоволення.

У відповідності ст. 1048 ЦК України нею нараховані відсотки за користування грошима за період з 30 травня 2018 року по 26 квітня 2019 року у сумі 659 доларів США.

Просить стягнути борг за договором позики у розмірі 3300 доларів США та відсотки у розмірі 659 доларів США.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 20 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позовна заява містить суперечності щодо дати отримання коштів, оскільки у вимозі про повернення грошових коштів зазначено, що відповідач має повернути їй кошти отримані 30.05.2018 року, а до позовної заяви надано розписку від 30 березня 2018 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

У позовній заяві було допущено виключно технічну помилку щодо зазначення місяця виникнення договірних відносин: травень, а не березень.

Всі інші відомості повністю співпадають з текстом боргового документу, що долучений до позовної заяви, а саме: сума, зазначена в борговій розписці, вказане число (день та рік) з якого виникає боргове зобов`язання та сторони договору позики.

Нарахування та вимога про стягнення процентів з 30 травня 2018 року, а не з 30 березня 2018 року не суперечить вимогам закону та є їх правом щодо отримання винагороди за договором позики.

Колегія суддів, вислухав суддю доповідача, дослідив матеріали справи та обговорив доводи апеляційної скарги вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики на суму 3300 доларів США, про що 30 березня 2018 року складено розписку.

17 липня 2019 року на адресу ОСОБА_2 була надіслана вимога про повернення грошових коштів та відсотків на користування ними.

Вимога отримана ОСОБА_2 25 липня 2019 року.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з тих обставин, що позовна заява та додатки до неї містять суперечності, а тому підстав для стягнення коштів не вбачається.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_3 зазначає, що надано 3300 доларів США відповідачці в борг, про що нею складено розписку 30 березня 2018 року, однак за текстом позовної заяви помилково зазначено про укладення договору позики 30 травня 2018 року.

За ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 просить стягнути заборгованість за договором позики від 30 травня 2018 року, зазначаючи цю дату по всьому тексту позовної заяви.

Також з тексту вимоги про повернення коштів, направленої відповідачу, вбачається, що претензія пред`явлена саме щодо повернення коштів за розпискою від 30 травня 2018 року, розрахунок відсотків зроблено саме від цієї дати.

Між тим, до позову долучено ксерокопію розписки, складену 30 березня 2018 року, щодо якої позовні вимоги в суді першої інстанції не заявлялись.

Враховуючи, що стягнення коштів за договором позики саме від 30 березня 2018 року не були предметом судового розгляду у суді першої інстанції, то ці вимоги не підлягають розгляду і судом апеляційної інстанції.

Позивачем не надано доказів укладення договору позики від 30 травня 2018 року з відповідачем, тому висновки суду щодо відсутності підстав для стягнення коштів є обґрунтованими.

Посилання апелянта, що зазначення в позові дати "30 травня 2018 року" , а не "30 березня 2018 року" є суто технічною помилкою, а тому суд необґрунтовано відмовив у задоволенні позову - безпідставне.

Суд не вправі самостійно вирішувати, що позов стосується саме розписки від 30 березня 2018 року, а не 30 травня 2018 року як зазначено не тільки в позові, а і в направленій відповідачу вимозі, і в розрахунку процентів, оскільки це не виключає можливість укладення договору і 30 березня 2018 року і 30 травня 2018 року.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Рішення ухвалено з дотриманням матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 20 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 березня 2020 року.

Головуючий А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

І.С. Сащенко