Провадження № 2/761/2977/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді: Пономаренко Н.В.

з участю секретаря: Ганущака А.М.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представників відповідачів: Сіденка М.О., Чипової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції м. Києва, Прокуратури м. Києва, Офісу Генерального прокурора України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, суд -

в с т а н о в и в:

11.11.2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Прокуратури м. Києва, Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями і бездіяльністю службових осіб Головного управління Національної поліції у м. Києві, Прокуратури м. Києва та Генеральної прокуратури України, який в ході розгляду справи уточнила (а.с.145 т.2) та остаточно просила суд: стягнути з Головного управління Національної поліції у м. Києві шляхом списання з відповідного казначейського рахунку на користь позивача грошові кошти у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої службовими особами Головного управління Національної поліції у м. Києві у розмірі 162 000 грн.; стягнути з Прокуратури м. Києва шляхом списання з відповідного казначейського рахунку на користь позивача грошові кошти у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої службовими особами Прокуратури м. Києва у розмірі 612 892 грн.; стягнути з Генеральної прокуратури України шляхом списання з відповідного казначейського рахунку на користь позивача грошові кошти у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої службовими особами Генеральної прокуратури України у розмірі 162 000 грн.: стягнути з Головного управління Національної поліції у м. Києві, Прокуратури м. Києва, Генеральної прокуратури України солідарно в якості компенсації позивачу матеріальних витрат на ксерокопіювання дуже великої кількості документації шляхом списання з Державної казначейської служби на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальних витрат суму у розмірі 12 000 грн.

Також позивач просила винести окрему ухвалу для вжиття заходів по порушенню кримінальних проваджень відносно винних у корупції службових осіб відповідачів у справі.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що 14.08.2017 року позивач звернулася з заявою про злочин на ім`я начальника ГУНП у м. Києві Крищенка А.Є. і до Генерального прокурора України Юрія Луценка, в яких просила їх вжити термінових заходів та забезпечити точне виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від08.02.2017рокуу справі № 761/3391/17, порушити кримінальне провадження відносно підполковника ГУ НП у м. Києві ОСОБА_3 за створення перешкод у внесенні відомостей до ЄРДР, штучне затягування проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0003133 та взяти під особистий контроль ГПУ щодо невиконання судового рішення і проводити досудове розслідування у кримінальному провадженні за ч. 2 ст. 382 КК України відносно винних осіб ГУНП у м. Києві, заблокувавши головну її справу.

Всупереч вимогам ст. 214 КПК України відомості про даний злочин слідчим не були внесені до ЄРДР, у зв`язку з чим позивач була вимушена звернутися зі скаргою на бездіяльність слідчого до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва.

25.08.2017 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/29084/17 було встановлено бездіяльність ГУ Національної поліції у м. Києві та зобов`язано внести відомості до ЄРДР, про що повідомити позивача ОСОБА_1 у спосіб передбачений КПК. Ухвала суду не виконана.

12.09.2017року ухвалою слідчого судці Печерського районного суду м. Києва у справі №757/48103/17-к було встановлено бездіяльність уповноважених осіб Генеральної прокуратури України, та зобов`язано внести відомості до ЄРДР, про що повідомити позивача у спосіб передбачений ст. 214 КПК України. Ухвала суду не виконана.

В зв`язку з тим, що слідчий Деснянського УП ГУНП у м. Києві не проводив належним чином слідство у кримінальному провадження №0002035, не виконав ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 21.11.2012 pоку, тому 18.10.2017 року позивач звернулась на ім`я начальника ГУ НП у м. Києві Крищенка із заявою в порядку ст. 214 КПК Українипро злочини,скоєних організованою злочинною групою під керівництвом керівника місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_4 , його заступника ОСОБА_5 , колишнього начальника Деснянського ГУ НП у м. Києві ОСОБА_6 , заступника начальника Деснянського УП ГУ НП у м. Києві, начальника СВ Деснянського УП ГУ НП у. Києві ОСОБА_7 , який був керівником досудового розслідування у кримінальних провадженнях, слідчих СВ Деснянського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_13, ОСОБА_8 , а також прокурорів, які здійснюють процесуальне керівництво у кримінальному провадженні№ 0002035 за ч. 2 ст. 382 КК України за фабулою: «організована злочинна група керівників місцевої прокуратури №3 у складі ОСОБА_4, його заступника ОСОБА_5, у складі колишнього начальника Деснянського ГУ НП у м. Києві ОСОБА_6, його заступника ОСОБА_7 , слідчих СВ Деснянського УП ГУ НП у. Києві ОСОБА_13, ОСОБА_8 , що здійснюють слідство у кримінальному провадженні № 0002035, які об`єднані єдиним злочинним умислом - активно перешкодити розкриттю численних злочинів вчинених ОСОБА_9 з метою отримання неправомірної вигоди, діючи умисно і протиправно, усвідомлюючи, що чинять протиправні дії і бездіяльність, не виконуючи численні судові рішення, що набрали законної сили, зловживаючи службовим становищем, вчинили злочин у сфері службової діяльності за ознаками складу злочину ч. 2 ст. 364 КК України (зловживання службовим становищем, що призвело до тяжких наслідків) та злочин проти правосуддя за ознаками складу злочину ч. 2ст. 382 КК України (невиконання судового рішення службовою особою, що займає важливе службове становище в контексті ст.ст. 27, 28 КК України)».

Позивач зазначила, що відомості до ЄРДР в супереч ст. 214 КПК України внесені не були, у зв`язку з чим вона була вимушена звернутися зі скаргою на бездіяльність слідчого до слідчого судці Шевченківського районного суду м. Києва.

27.10.2017 року ухвалою слідчого судці Шевченківського районного суду м. Києвау справі № 761/37703/17 було встановлено бездіяльність уповноважених осіб ГУНП у м. Києві та зобов`язано уповноважену особу ГУ НП у м. Києві внести відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення за заявою від 18.10.2017 року, про що повідомити позивача у спосіб,передбачений КПК України. Ухвала невиконана.

У зв`язку з тим, що слідчий Деснянського УП ГУ НП у м. Києві Рівера М.С. не проводив досудове слідство у кримінальному провадженні №0002035, не виконав ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/37703/17, позивач повторно 27.10.2017року звернулася з аналогічною скаргою до ГУНП у м. Києві, в якій просила внести відомості про скоєний злочин.

01.11.2017 року ухвалою слідчого судці Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/38670/17 було фактично визнано бездіяльність уповноважених осіб ГУНП у м. Києві та зобов`язано внести відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення за заявою від18.10.2017 року про що повідомити позивача шляхом надання витягу з ЄРДР.

26.01.2018року позивач звернулася до слідчого Другого СВ прокуратури м. Києва Смоли І.І. з клопотаннями від 26.01.2018 № 245-п, та від 26.01.2018 №244-п у кримінальному провадженні №0003133 від 26.09.2017 pоку, які,всупереч ст. 220 КПК України, розглянуті не були, що знову змусило позивача звернутися зі скаргою на бездіяльність слідчого до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 21.05.2018 р. у справі № 757/6859/18-к зобов`язано розглянути клопотання від 26.01.2018 № 245-п, та від 26.01.2018 №244-п у кримінальному провадженні № 0003133. Ухвала не виконана.

16.01.2018 року позивач звернулася до слідчого Другого СВ прокуратури м. Києва Смоли І.І. з клопотанням про оголошення підозри у кримінальному провадженні № 0003133 від26.09.2017 pоку, яке,всупереч ст. 220 КПК України,розглянуто не було.Через щопозивач була вимушена звернутися зі скаргою на бездіяльність слідчого до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24.04.2018 року зобов`язано розглянути клопотання ОСОБА_1 від 26.01.2018 року про оголошення підозри у кримінальному провадженні № 0003133. Ухвала невиконана.

28.03.2018 року слідчий ОВС другого СВ прокуратури м. Києва Смола І.І. виніс постанову про закриття кримінального провадження № 0003133, в зв`язку з чим позивач звернулася зі скаргою до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва.

13.06.2019 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва закрито провадження у справі №757/42618/18-к закрив у зв`язку з скасуванням постановою заступника прокурора м. Києва Андреева А.В. від 17.09.2018 року постанову про закриття кримінального провадження № 0003133.

28.10.2018 року слідчий ОВС другого СВ прокуратури м. Києва Силаєв М.М. виніс постанову про відмову в задоволенні клопотання від 26.01.2018 року.

29.10.2018 року слідчий Силаєв М.М. виніс постанову про закриття кримінального провадження № 0003133 по якому не було проведено досудове розслідування.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від31.07.2019 року у справі №757/31418/19-к скасовано постанову слідчого про відмову у задоволенні клопотань та зобов`язано компетентну посадову особу (слідчого) розглянути клопотання ОСОБА_1 № №1, 2, 3. Ухвала суду не виконана, клопотання не розглянуті.

10.09.2019 року заступником прокурора м. Києва чергова постанова про закриття кримінального провадження № 0003133 була скасована.Як зазначає позивач, ця постанова була скасована з формальних підстав, а не з підстав вчинення групових службових злочинів слідчими прокуратури м. Києва.

21.08.2017 року позивач подала через три структури:ГПУ, НАБУ і СБУ заяву№2 про вчинення кримінального правопорушення організованою злочинною групою прокурорів за ст. 364, ч.ч. 2,3 ст. 382, ст.. 366, ч.1 ст. 396 КК України, яку було залишено без належного реагування, в зв`язку з чим позивач звернулася до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва в порядку ст. 220 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28.09.2017 рокуу справі № 757/49379/17-к визнано протизаконними дії ГПУ по не реагуванню на отриману заяву №2, яку подала позивач, про групові злочини прокурорів і слідчих прокуратури м. Києва та зобов`язано уповноважену особу Генеральної прокуратури України внести відомості по цій заяві до ЄРДР згідно вимог ст. 214 КПК України.

30.10.2017 року з метою нормалізувати слідство, спрямувати його у законне русло, внести достовірні і точні відомості в ЄРДР,позивач подала три клопотання прокурору м. Києвапро проведення процесуальних дій у кримінальному провадженні № 003193, але вони залишені без уваги в зв`язку з чим позивач звернулася до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від17.11.2017 рокузобов`язано слідчого прокуратури м. Києва розглянути три клопотання ОСОБА_1 від 30.10.2017 року згідно ст.220 КПК України у строк не більше трьох днів і задовольнити його за наявності відповідних підстав, про що повідомити належним чином заявника.

28.12.2017 року слідчий прокуратури м. Києва Кравчук С. виніс постанову про закриття кримінального провадження № 003193.

Позивач у позові зазначила, що в кримінальному провадженні № 003193 слідчим не проводилися жодні слідчі дії.

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від10.05.2018року у справі № 755/2680/18 скасовано постанову слідчого Кравчука С. про закриття кримінального провадження № 003193.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 08.02.2018року у справі 757/1802/18-к, відповідно до ст. 220 КПК України зобов`язано слідчого прокуратури м. Києва розглянути клопотання ОСОБА_1 № 7 від 03.01.2018 року та № 8 від 09.01.2018року, як потерпілої у кримінальному провадженні № 003193.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 13.05.2019 року у справі № 757/36096/18-к скасовано постанову слідчого прокуратури м. Києва Завгороднього від 27.06.2018 р. про закриття кримінального провадження № 003193.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 15.06.2018року у справі №757/24413/18-к зобов`язано слідчого прокуратури м. Києва розглянути клопотання потерпілої ОСОБА_1 від15.05.2018рокувх. № 1295-П згідно ст.220 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24.09.2018рокуу справі № 757/33307/18-к скасовано постанову слідчого прокуратури м. Києва Завгороднього М.С. від 25.06.2018 року про відмову у визнанні потерпілою ОСОБА_1 та про відмову у задоволенні клопотання від 11.05.2018 року і зобов`язано слідчого виконати вимоги відповідно до ст. 220 КПК України, чим фактично визнано позивача потерпілою.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24.09.2018 рокуу справі № 757/33309/18-к скасовано постанову слідчого прокуратури м. Києва Завгороднього М.С. від 25.06.2018 року та 26.06.2018 року про відмову у визнанні потерпілою та відмову у задоволенні клопотання і зобов`язано слідчого виконати вимоги відповідно до ст. 220 КПК України, чим фактично повторно визнано статус потерпілої ОСОБА_1 .

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 29.11.2018 рокуу справі № 757/35547/18-к зобов`язано наглядового прокурора прокуратури м. Києва розглянути клопотання ОСОБА_1 №5 від 09.07.2018 року про вирішення питання негайної зміни підслідності з передачею справи до НАБУ для уникнення конфлікту інтересів слідства. Ухвала не виконана, пам`ятку про права потерпілого позивачем не отримано.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 29.11.2018 рокуу справі №757/35549/18-к зобов`язано знову наглядового прокурора прокуратури м. Києва розглянути клопотання ОСОБА_1 №6, як потерпілої, від 09.07.2018 року про подання до інституту судових експертиз про вирахування розміру нанесення їй матеріальної і моральної шкоди.

Також у позові позивач зазначила, що неправомірні дії є забороненим законом антигромадським діянням, яке завдає шкоди громадянину і суспільству. Моральна шкода позивачу завдана тим, що через незаконні дії службових осіб відповідачів вона втратила віру в законність і справедливість влади та в свою соціальну безпеку і захищеність. Тому, саме протиправні дії службових осіб відповідачів автоматично визнаються діяннями, які заподіюють особисті моральні страждання.

Позивач вважає, що своїми навмисними діями посадові особи відповідачів заподіяли їй моральну шкоду, а саме: з вини відповідачів вона змушена протягом тривалого часу і неодноразово звертатися до суду та інші правоохоронні органи, щоб викрити відповідачів і їх протиправні дії в зв`язку з чим вона зазнала глибокі моральні страждання; з вини відповідачів змушена протягом тривалого часу витрачати свій особистий час і звертатися в різні інстанції за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, КПК України, які навмисно і цинічно були порушені відповідачами, що призвело до погіршення і позбавлення її можливості реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими і родичами і зажадало від неї додаткових зусиль для організації свого життя і відновлення здоров`я;з вини відповідачів позивач була позбавлена відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права;з вини відповідачів було порушено психологічне благополуччя позивача; з вини відповідачів до теперішнього часу позивач перебуває в стані емоційної психологічної напруженості, що зробило деструктивний вплив на її стан і поведінку;з вини відповідачів позивач відчуває сильне почуття страху, відчай і безпорадність перед свавіллям відповідачів, що заподіяли їй глибокі моральні і психологічні страждання.

Окрім того, позивач у позові вказала, що через розгляд даної справи нею були здійснені значні витрати на підготовку копій документів для суду, сторонам у справі, собі для контролю, а також велика кількість ксерокопій документів по судовим процесам у спорах з особами правоохоронних органів, які з умислом порушували норми національного законодавства Ця сума складає 12 000 грн.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 13.11.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Прокуратури м. Києва, Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями і бездіяльністю службових осіб Головного управління Національної поліції у м. Києві, Прокуратури м. Києва та Генеральної прокуратури України залишено без руху для усунення недоліків.

03.12.2019 року позивач усунула недоліки, подавши до Шевченківського районного суду м. Києва заяву про усунення недоліків.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

11.02.2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва від відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 186 т.1), в якому зазначається, що, оскільки Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з нею і жодної шкоди позивачу не завдало, то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства Казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів.

12.02.2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва від відповідача Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 197 т. 1).

18.02.2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва від відповідача Прокуратури м. Києва надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 211 т.1).

20.02.2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва від відповідача ГУ Національної поліції у м. Києві надійшли письмові пояснення щодо позовних вимог ОСОБА_1 (а.с. 32 т. 2).

28.02.2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив Державної казначейської служби України (ас. 39 т. 2).

02.03.2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив Прокуратури м. Києва ( а.с 61 т. 2).

03.03.2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив Генеральної прокуратури України (а.с. 94 т.2).

10.03.2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва від ОСОБА_1 надійшла уточнена позовна заява (а.с. 145 т.2).

23.03.2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва від відповідача ГУ НП у м. Києві надійшов відзив на уточнену позовну заяву (а.с. 226 т.2)

31.03.2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва від відповідача Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на уточнену позовну заяву (а.с 234 т.2).

07.04.2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив ГУ НП у м. Києві (а.с. 1 т.3).

У відзиві на позовну, яка надійшла від ГУ Національної поліції у м. Києві, зазначено, що, виходячи із положень ст.ст. 1174, 1176 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відсутні підстави для стягнення шкоди з відповідачів за відсутності належних і допустимих доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між діями та наслідками.

Також заначено, що всі скарги на дії та бездіяльність слідчого розглядаються в порядку передбаченому КПК України відповідно до ст. 303 КПК України. Оскільки на даний час триває досудове розслідування, а тому відсутні підстави для розгляду справи в порядку цивільного судочинства.

Окрім того, відповідач вважає, що відповідно до вимог вказаного вищеЗакону шкода, заподіяна потерпілому від злочину відшкодовується особою винною в скоєні злочину або в разі не встановлення осіб державою в передбаченомузаконом порядку. Шкода, заподіяна органами досудового розслідування в процесі розслідування кримінальної справи відшкодовується в разі винесення виправдального вироку чи закриття справи з реабілітуючих підстав.

Відповідач Прокуратура м. Києва, заперечуючи проти позову ОСОБА_1 , у відзиві на позовну заяву зазначив, що спричинення моральної шкоди внаслідок невнесення до ЄРДР за заявами про вчинення кримінального правопорушення спростовується забезпеченням та реалізацією прав, передбачених ст.ст. 214, 303, 306, 307, 309 КПК України

Звертаючись зі скаргами на рішення слідчого про закриття кримінального провадження заявник реалізує свої процесуальні права, визначені КПК України. Задоволення таких процесуальних звернень спрямоване на забезпечення повноти та об`єктивності здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, тому сама по собі ухвала слідчого судді про задоволення скарги на постанову про закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відшкодування учасниками кримінального провадження моральної шкоди.

Ухвала слідчого судді не є судовим рішенням, яке встановлює протиправність діяння, а оцінка щодо її виконання здійснюється судом в рамках кримінального процесуального законодавства, зокрема, під час оцінки доказів у кримінальному провадженні та не відноситься до завдань цивільного судочинства.

На думку відповідача, в контексті даного спору не можливо в межах цивільного судочинства встановити протиправність дій або бездіяльності зумовленого дотриманням процесуальних прав в рамках кримінального провадження.

У відзиві Офісу Генерального прокурора зазначено, що вимоги про визнання незаконними дій органів досудового розслідування у кримінальному провадженні мають вирішуватися за правилами КПК України. Відповідач вважає, що позивач належних та допустимих доказів незаконності (протиправності) дій чи бездіяльності Генеральної прокуратури України у кримінальних провадженнях по яким приймалися відповідні ухвали слідчих суддів за її заявами (скаргами), спричинення їй моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними не надала, у зв`язку з чим не довела факту заподіяння такої шкоди саме Генеральною прокуратурою України.

У відповіді на відзив ГУ НП у м. Києві ОСОБА_1 зазначила, що внаслідок систематичного зловживання владою та службовими повноваженнями посадових осіб ГУ Національної поліції у м. Києві протягом 8 років так і не було забезпечено виконання заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27.11.2012 року, що набрало законної сили, а також кількістю ухвал, які також набрали законної сили і підлягають безумовному обов`язковому виконанню. Позивач вважає, що такі обставини призвели до завдання їй значної моральної шкоди, а також до уникнення кримінальної відповідальності особи, яка шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами, в подальшому вчинивши злочини проти правосуддя, яка до теперішнього часу так і не притягнута до кримінальної відповідальності. Позивач також вказує на те, що внаслідок бездіяльності відповідачів з 2014 року відбулося суттєве, грубе порушення основоположних її прав і свобод, що потягло за собою погіршення її стану здоров`я.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. мКиєва від 10.06.2020 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Прокуратури м. Києва, Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Представники відповідачів Прокуратури м. Києва, Офісу Генерального прокурора в судовому засіданні заперечували проти позову, просили відмовити в його задоволенні в повному обсязі.

Представники відповідачів ГУ Національної поліції у м. Києві, Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, у відзивах на позовну заяву просили розглядати справу без їх участі.

Суд вислухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що ухвалами слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Києва від 25.08.2017 року (справа №761/29084/17), від 27.10.2017 року (справа №761/37703/17), від 01.11.2017 року (справа№761/36670/17) задоволені скарги ОСОБА_1 на бездіяльність уповноважених осіб ГУ НП у м. Києві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР (а.с. 97, 99 т.1, а.с. 49 т.2).

Ухвалами слідчих суддів Печерського районного суду м. Києва від 21.05.2018 року (справа №757/6859/18-к), від 24.04.2018 року (справа №757/5196/18-к), від 31.07.2019 року (справа №757/31418/19-к), від 17.11.2017 року (справа №757/65702/17-к), від 08.02.2017 року (справа № 757/1802/18-к), від 15.06.2018 року (справа №757/24413/18-к), від 15.06.2018 року (справа №757/24414/18-к), від 24.09.2018 року (справа №757/33307/18-к), від 24.09.2018 року (справа№757/33309/18-к), від 29.11.2018 року (справа№ 757/35547/18-к), від 29.11.2018 року (справа№757/355549/18-к) скарги ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого прокуратури м. Києва щодо нерозгляду клопотань у кримінальному провадженні задоволені (а.с. 100 т.1, а.с 127 т.2,а.с. 108, 123, 134, 142, 143, 147, 148, 152, 153 т.1).

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 10.05.2018 року (справа №755/2680/19-к) за скаргою ОСОБА_1 скасовано постанову слідчого в особливо важливих справах третього слідчого відділу управління з розслідування кримінальних правопорушень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури м. Києва Кравчука С.В. від 28.12.2017 року про закриття кримінального провадження №003193 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України - у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України (а.с. 128 т.1 ).

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 13.05.2019 року (справа №757/3696/19-к) за скаргою ОСОБА_1 скасовано постанову слідчого в особливо важливихсправахпрокуратури м. КиєваЗавгороднього М.С. від 27.06.2018 року про закриття кримінального провадження №003193(а.с. 137 т.1).

Ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 17.07.2019 року (справа №757/35331/19), від 12.09.2017 року (справа №757/48103/17), від 28.09.2017 року (справа№757/49379/17) задоволено скарги ОСОБА_1 на бездіяльність Генеральної прокуратури України, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР (а.с. 27, 98, 116 т.1).

Позивач вважає, що вищезазначені ухвали є підтвердженням протиправних дій чи бездіяльності відповідачів ГУ Національної поліції у м. Києві, Прокуратури м. Києва, Офісу Генерального прокурора, які полягають у неналежному розслідуванні кримінальних проваджень №003193 та №003133 і внаслідок цих дій та бездіяльності їй було завдано моральної шкоди.

При обґрунтуванні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди позивач посилалася, зокрема, на норми ст.ст. 23, 1173, 1174, 1176 ЦК України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, посадовою або службовою особою органу державної влади визначені ст.ст. 1173, 1174ЦК України, а спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

При цьому, у пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

При цьому, ст. 1174 ЦК України є спеціальною і передбачає певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, положеннями вказаної статті передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, довести наявність яких має саме позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1174 ЦК України.

Отже, підставами для всіх випадків відшкодування шкоди, є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка заподіювана шкоди; 3) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана; 4) вина заподіювана шкоди.

Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом.

В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача. Таким чином, позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювана є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Положеннями ч.ч.1-3 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 04.11.2020 року (справа № 761/20966/17),сам факт винесення ухвали слідчим суддею, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

До подібних правових висновків прийшов Верховний Суд, зокрема, у постанові від 04.03.2020 року (справа № 639/1803/18).

Виходячи із правових висновків Верховного Суду, не можуть бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди у разі винесення ухвали слідчим суддею, якою за результатами розгляду скарги скасовано постанову про закриття кримінального провадження чи визнано бездіяльність посадової особи щодо не розгляду відповідних клопотань в порядку ст. 220 КПК України.

Як зазначається у Рішеннях Європейського суду з прав людини від 25.07.2001 року у справі «Перна проти Італії», від 09.02.2007 року «Білуха проти України», в окремих випадках визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану особі.

Разом з тим, правові норми КПК України відповідно до положень яких здійснювався розгляд скарг позивача слідчими суддями, визначено суб`єктний склад, процедуру ініціювання і початку досудового розслідування, а також порядок оскарження дій чи бездіяльності слідчого або прокурора у разі нездійснення ними процесуальних дій, які вони зобов`язані вчинити у визначений цим Кодексом строк.

Таким чином, суд приходить до висновку, що реалізація ОСОБА_1 права на оскарження рішень, дій та бездіяльності органу досудового розслідування та задоволення таких скарг слідчим суддею, само по собі не свідчить про спричинення їй моральної шкоди, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені.

Таким чином, стороною позивача, всупереч вимог ст. 12, 81 ЦПК України, не надано доказів щодо наявності моральних страждань та переживань, відповідного обґрунтування розміру завданої моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та моральною шкодою, на яку посилається позивач у вказаному позові.

Вимоги ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачають, що суд розглядає справи не інакше як за зверненн ям особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, пояснення свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які були допитані судом під час розгляду даної справи щодо психічного стану та моральних страждань позивача внаслідок систематичних порушень її прав та інтересів з боку відповідачів, - не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які викладені у мотивувальній частині рішення суду.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не доведено одночасної наявності трьох умов, які б слугували підставою для притягнення відповідачів до відповідальності у вигляді стягнення шкоди, зокрема, неправомірності дій органів, наявності шкоди та причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди слід відмовити.

При цьому, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Щодо вирішення позовної вимоги про солідарне стягнення з відповідачів матеріальної шкоди в розмірі 12 000 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п.4 ч.3ст.133 ЦПК України до судових витрат також відносяться витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Таким чином як, на думку суду, витрати в розмірі 12000,00 грн., які були понесені позивачем, як вона зазначає в позові: на підготовку копій документів для суду, сторонам у справі, позивачу для контролю, а також для виготовлення великої кількості ксерокопій документів та яку позивач вважає матеріальною шкодою, - являються судовими витратами, пов`язаними з розглядом справи та підлягають розподілу за правилами ст.141 ЦПК України.

Так, відповідно до п.2 ч.2 ч. ст.141 України інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові - на позивача. Крім того, слід зазначити, що стороною позивача не надано доказів про фактичне понесення нею таких витрат саме в розмірі 12000,00 грн.

В свою чергу, відповідно до положень ч.7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки суд не встановив у даному спорі порушення законодавства з боку відповідачів, підстави для постановлення окремої ухвали відповідно до вимог ст. 262 ЦПК України, як того просить у позові ОСОБА_1 , - відсутні.

Виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, якими регламентовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що з вищевикладених підстав позов задоволенню не підлягає, у зв`язку з його безпідставністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. 56 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 23, 1166, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 262-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

в задоволенні позову - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст виготовлений 27.01.2021.

Суддя: