печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Григоренко І.В.,

при секретарі судових засідань - Ситику Р.В.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

представника відповідача: Грищенка І.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Громадської спілки «Українська асоціація футболу» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Громадської спілки «Українська асоціація футболу» (далі - відповідач, ГС «УАФ»), в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ від 07.05.2019 року № 190-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновити позивача на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення його на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць, стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 21.01.2002 року він був прийнятий на роботу на посаду провідного спеціаліста в комітеті збірних команд Громадської спілки «Федерація футболу України». Наказом від 16.10.2015 року № 265-к/тр «Про переведення ОСОБА_1 » останнього, начальника інформаційно-аналітичного відділу Технічного департаменту переведено з 16.10.2015 року на посаду директора до Департаменту розвитку Федерації футболу України. Наказом від 30.03.2018 року № 111-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02.01.2019 року, яке набрало законної сили 01.02.2019 року, звільнення позивача визнано незаконним та останнього було поновлено на роботі. 17.05.2019 року відповідачем змінено назву з Громадської спілки «Федерація футболу України» на Громадська спілка «Українська асоціація футболу». Вказане рішення суду щодо поновлення позивача на роботі відповідачем фактично було виконане, проте одразу після його поновлення керівництвом відповідача йому було запропоновано звільнитись за власним бажанням з роботи, на що останній не погодився. Згодом позивачу повідомили, що оскільки він не погоджується на звільнення за власним бажанням, його буде звільнено у зв`язку зі скороченням штату. 13.05.2019 року позивача звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників. Позивач вважає таке звільнення незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства оскільки відповідач не запропонував йому іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.06.2019 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Громадської спілки «Українська асоціація футболу» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та підготовче засідання у справі призначено на 27.11.2019 року.

29.08.2019 року на адресу Печерського районного суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив в позові відмовити, оскільки позов є необґрунтованим та безпідставним. Так, у відповідача на час звільнення позивача були відсутні вакантні посади за відповідною професією чи спеціалізацією, які можна було запропонувати позивачу, а вакантна посада начальника Служби взаємодії з УЄФА та ФІФА на момент звільнення позивача не пропонувалась, оскільки кваліфікація позивача не відповідала вимогам даної вакансії. Крім того, оскільки позивач після поновлення в судовому порядку на роботі не подав заяву про вступ у члени Профспілкового комітету первинної профспілкової організації ГС «УАФ», то попередня згода первинної профспілкової організації на звільнення позивача була не потрібна. За таких обставин звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 27.11.2019 року, у зв`язку із задоволенням клопотання представника позивача, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 26.03.2020 року.

02.01.2020 року на адресу Печерського районного суду міста Києва від представника позивача - адвоката Чугаєнко О.М. надійшла відповідь на відзив в якій остання зазначила, що відповідач не вжив достатніх заходів щодо працевлаштування позивача під час звільнення у зв`язку із скороченням, чим порушив одну із найважливіших гарантій позивача. Так, позивач з 2007 року по 2016 року був членом Комітету ліцензування клубів УЄФА і його робота була високо оцінена УЄФА, крім того, про достатній рівень кваліфікації та знання англійської мови свідчить проходження позивачем підвищення кваліфікації у сфері футбольного менеджменту з вересня 2011 року по травень 2012 року та з вересня 2012 року по травень 2013 року в Швейцарській вищій школі державного управління. Отже, кваліфікація та досвід позивача повністю відповідали умовам, за яких він міг виконувати посадові обов`язки начальника Служби взаємодії з УЄФА та ФІФА.

25.03.2020 року на адресу Печерського районного суду міста Києва надійшло письмове клопотання представника позивача - адвоката Чугаєнко О.М. про відкладення розгляду справи.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 26.03.2020 року, у зв`язку із задоволенням клопотання представника позивача, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 08.07.2020 року.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 08.07.2020 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 12.11.2020 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 12.11.2020 року, у зв`язку із витребуванням додаткових доказів, відповідно до ч. 2 ст. 240 ЦПК України, в судовому засіданні було оголошено перерву до 15.12.2020 року.

В судове засідання 15.12.2020 року з`явились позивач, представник позивача та представник відповідача.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував з викладених у відзиві підстав та просив в позові відмовити.

Вислухавши вступне слово позивача, представника позивача, представника відповідача, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що 21.01.2002 року ОСОБА_1 був заорахований на посаду провідного спеціаліста в комітеті збірних команд Громадської спілки «Федерація футболу України», згідно наказу від 09.01.2002 року № 3.

Наказом від 16.10.2015 року № 265-к/тр ОСОБА_1 був переведений на посаду директора Департаменту розвитку.

30.03.2018 року ОСОБА_1 було звільнено на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, згідно наказу від 30.03.2018 року № 111-к/тр.

09.01.2019 року ОСОБА_1 .В було поновлено на попередній посаді, відповідно до наказу від 09.01.2019 року № 01-к/тр.

Згідно наказу Федерації футболу України від 11.03.2019 року № 01-к/о, з 11.03.2019 року скорочено посаду Директора Департаменту розвитку та виведено її із штатного розпису Федерація футболу України.

11.03.2019 року ОСОБА_1 було ознайомлено під розпис про можливе наступне звільнення на підставі наказу Федерації футболу України від 11.03.2019 року № 01-к/о «Про скорочення штату працівників Федерації футболу України» відповідно до наказу Федерації футболу України від 11.03.2019 року № 02-к/о «Про персональне повідомлення ОСОБА_1 про можливе наступне звільнення» з яким. Крім того, 11.03.2019 року позивачу було вручено персональне повідомлення про наступне звільнення, в якому останнього було поінформовано про можливе наступне звільнення із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України 13.05.2019 року та про те, що у разі наявності вакантних посад в Федерація футболу України протягом двохмісчячного терміну його буде повідомлено про можливе переведеня на вакантну посаду.

Згідно наказу від 07.05.2019 року № 190-к/тр, 13.05.2019 року ОСОБА_1 , директора Департаменту розвитку, було звільнено у зв`язку із скороченням штату працівників.

17.05.2019 року відповідачем змінено назву з Громадська спілка «Федерація футболу України» на Громадська спілка «Українська асоціація футболу».

Як визначено у ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 40 КзпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Згідно із ч. ч. 1, 2, 3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Власник вважається таким, що виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, тощо.

При цьому, мова йде про те, що роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Зазначена правова позиція висловнена в постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року № 6-491цс15.

Згідно роз`яснень, наданих у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Так, ОСОБА_1 було повідомлено у встановленому законом порядку за два місяці про наступне звільнення, що останнім не заперечується.

При цьому, суд звертає увагу на те, що єдина посада, яку мав на час звільнення відповідач, це посада начальника Служби взаємодії з УЄФА та ФІФА.

Разом з тим, суд зауважує, що, відповідно до службової записки керівника Служби кадрового забезпечення та підбору персоналу ОСОБА_4 на ім`я Генерального секретаря Федерація футболу України від 25.07.2018 року, кваліфікаційними вимогами до кандидата на цю посаду були: освіта не нижче магістра за напрямом підготовки, міжнародні відносини, правознавство, міжнародне право, філологія за спеціальністю мова та література (із зазначенням іноземної мови), переклад; володіння англійською мовою на рівні не нижче С1 згідно із Загальноєвропейськими Рекомендаціями з мовної освіти; володіння іншою іноземною мовою на рівні не нижче В1 згідно із Загальноєвропейськими Рекомендаціями з мовної освіти.

Проте, як зазначає відповідач та не заперечує позивач, останній при прийнятті на роботу надав диплом про повну вищу освіту за спеціальністю «Машини легкої промисловості», що не відповідає кваліфікації кандидата на посаду начальника Служби взаємодії з УЄФА та ФІФА.

Більш того, позивачем також не надано доказів на підтвердження того, що він володіє англійською мовою на рівні не нижче С1 згідно із Загальноєвропейськими Рекомендаціями з мовної освіти та іншою іноземною мовою на рівні не нижче В1 згідно із Загальноєвропейськими Рекомендаціями з мовної освіти.

Надані ОСОБА_1 копії сертифікату УЄФА з підвищення кваліфікації у сфері футбольного менеджменту та диплому про підвищення кваліфікації у сфері футбольного менеджменту не є належним доказом на підтвердження відповідності заявленим вимогам до кандидата на посаду начальника Служби взаємодії з УЄФА та ФІФА.

Отже, суд вважає, що вказаним вимогам ОСОБА_1 в повному обсязі не відповідав.

Крім того, судом проаналізовано надані відповідачем копії документів інших працівників, які займають посади у Службі взаємодії з УЄФА та ФІФА, згідно яких усі працівники мають дипломи про відповідну вищу освіту.

За таких обставин, суд вважає, що на час звільнення ОСОБА_1 відповідач не мав можливості перевести позивача з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Щодо тверджень позивача, що на момент його звільнення, а саме 13.05.2019 року, у відповідача була інша вакантна посада - Заступника керівника Служби з питань стадіонів та безпеки проведення змагань, суд зазначає наступне.

Так, ОСОБА_5 , який займав посаду Заступника керівника Служби з питань стадіонів та безпеки проведення змагань, написав заяву про звільнення з 13.05.2019 року, та, згідно наказу Федерації футболу України «Про звільнення ОСОБА_5 » від 13.05.2019 року № 192-к/тр, останнього було звільнено з роботи 13.05.2019 року.

Разом з тим, суд звертає увагу, що ОСОБА_1 було звільнено наказом Федерації футболу України від 07.05.2019 року № 190-к/тр, тобто раніше за хронологією подій. Отже, вказана вакансія з`явилася після фактичного звільнення позивача, отримання ним всіх виплат та ознайомленням з наказом про звільнення. Відтак, відповідач на час звільнення позивача не мав можливості запропонувати останньому посаду Заступника керівника Служби з питань стадіонів та безпеки проведення змагань, оскільки вона не була вакантна.

Також позивач зауважує, що його було звільнено без надання згоди первинної профспілкової організації.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 43 КзпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Разом з тим, рішенням Профспілкового комітету первинної профспілкової організації Федерація футболу України від 07.06.2018 року (витяг з протоколу № 3) ОСОБА_1 виключено зі складу первинної профспілкової організації ГС «Федерація футболу України».

За таких обставин, попередня згода первинної профспілкової організації ГС «Федерація футболу України» на звільнення ОСОБА_1 не була обов`язковою.

Аналізуючи викладене, суд вважає, що Громадська спілка «Федерація футболу України», яка змінила назву на Громадська спілка «Українська асоціація футболу», звільнила ОСОБА_1 з посади директора Департаменту розвитку Федерація футболу України з дотриманням вимог чинного законодавства у передбаченому законом порядку.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 до Громадської спілки «Українська асоціація футболу» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Доказів понесення витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідач суду не надав.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, а відповідачем не надано доказів на підтвердження витрат, пов`язаних з розглядом справи, то питання розподілу судових витрат судом не вирішується.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 40, 43, 49-2 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-81, 133, 141, 200, 259, 263-265, 273, 352, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Громадської спілки «Українська асоціація футболу» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 18.01.2021 року.

Суддя І.В. Григоренко