ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4631/20 Справа № 208/251/17 Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С.М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на ухвалу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 липня 2017 року

по справі за поданням начальника Заводського відділу державної виконавчої служби міста Кам`янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Полуектова Сергія Юрійовича про визначення частки майна боржника,-

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2017 року до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшло подання поданням начальника Заводського відділу державної виконавчої служби міста Кам`янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Полуектова Сергія Юрійовича про визначення частки майна боржника.

Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 липня 2017 року в задоволенні подання начальника Заводського відділу державної виконавчої служби міста Кам`янське, Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Полуектова С.Ю. про визначення частки майна боржника, відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 липня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 05 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 липня 2017 року у справі №208/251/17 та постановити нову ухвалу, якою подання Заводського відділу державної виконавчої служби міста Кам`янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області задовольнити.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 липня 2017 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.01.2017 року Заводський відділ державної виконавчої служби міста Кам`янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області звернулось до суду з поданням про визначення частки майна боржника.

Як вбачається з поданого подання заявник просить визначити частку майна боржника ОСОБА_2 в спільній власності з його дружиною ОСОБА_3 наступним чином, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Також, судом першої інстанції встановлено, що на виконанні Заводського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції знаходиться виконавче провадження №51126989 з виконання виконавчого листа №207/3668/14ц від 03 грудня 2014 року, виданого Баглійським районним судом міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 боргу у розмірі 159783,57 грн. та судових витрат в розмірі 1597,84 грн. (а.с. 3, 5).

Також на виконанні Заводського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції знаходиться виконавче провадження №52163236 з примусового виконання виконавчого листа №175/4276/14-ц виданого 06 лютого 2015 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у сумі 1181949,42 грн. (а.с. 4,5).

Судові рішення у добровільному порядку не виконані.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно за дружиною боржника ОСОБА_3 , з якою вони з 24 лютого 1991 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, 14 лютого 2013 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 17-18).

16 січня 2017 року начальник Заводського ВДВС м. Кам`янське ОСОБА_5 звернувся до суду із поданням про визначення частки майна боржника.

Згідно з ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Згідно ч. 1 ст. 379 ЦПК України (в редакції, що діяла по 14.12.2017 року), питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Аналогічна норма міститься у статті 443 ЦПК України.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Частиною першою статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для вчинення дій, спрямованих на ефективне виконання судового рішення, що набрало законної сили, та яке боржник не виконує з 2014 року.

Однак, подання та наявні у справі матеріали не містить жодних даних про наявність рішень, де було б проведено виділ частки у спільному майні та наявність даних щодо виділу частки в натурі, крім того, в даному випадку також повинно бути враховано вимоги ст.ст. 183, 187 ЦК України.

Виходячи з положень ст. 379 ЦПК України, суд не просто визначає, а саме виділяє частину майна що є у спільній частковій власності з метою подальшого звернення стягнення на неї, що відповідно до ст. 372 ЦПК України, має наслідком припинення права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки, приватна власність, як одна із рівноправних форм власності охороняється законом, який здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про поділ спільного майна або виділ з нього частки (ЖК України), п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Громадянин не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції дійшов до правильного та обгрунтованого висновку, що частка боржника у праві спільної сумісної власності не визначена, а тому стягувач позбавлений права вимагати виділу майна, що відповідає цій частці, в натурі, з метою звернення стягнення на нього. Крім того, звернення стягнення на спільне майно подружжя можливе лише за умови, що набуте за зобов`язанням одним з подружжя майно використане в інтересах сім`ї.

Доводи апеляційної скарги, що розгляд даного подання необхідне для примусового виконання рішення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, 29.12.2017 року державним виконавцем було винесено та направлено рекомендованими листами стягувачам разом з оригіналами виконавчих документів постанови про повернення виконавчих документів стягувачу, у відповідності до вимог п. 2 ст. 37 Закону України Про виконавче провадження, відносно виконавчих проваджень:

- ВП №52163236 з примусового виконання виконавчого листа №175/4276/14-ц виданого 06.02.2015 року Дніпровським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 1 181 949,42 грн.;

- ВП №52126989 з примусового виконання виконавчого листа №207/3668/14-ц виданого 03.12.2014 року Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 161381,41 грн.

Станом на 04.12.2020 року, до Заводського відділу державної виконавчої служби у м.Камянське Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) вищезазначені виконавчі документи повторно не пред`являлись (а.с. 179).

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 липня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова