Провадження № 2/752/955/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 листопада 2020 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.,

за участі секретаря судового засідання Рожок В.В.

розглянувши у відкритому у судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні, вселення та виселення, -

в с т а н о в и в:

14.08.2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні та вселення до ОСОБА_3

17.09.2018 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

05.12.2018 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про заміну у справі відповідача ОСОБА_3 на ОСОБА_2

02.12.2019 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про прийняття до провадження заяви про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення.

03.03.2020 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивачкою зазначено, що вона є власницею квартири за адресою - АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири від 14.03.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Сімнадцятої державної нотаріальної контори м. Києва № 1 та зареєстрованого в реєстрі за № 1-72.

У квартирі проживала разом з чоловіком ОСОБА_3 . Останній від першого шлюбу має сина ОСОБА_2 з яким не спілкувався протягом останніх десяти років.

Однак, в травні 2018 року ОСОБА_2 повернувся з м. Москва, де проживав постійно та скориставшись безпорадним станом батька, у зв`язку зі станом здоров`я останнього, змінив у спірній квартирі замки та не допускає її до квартири, яка є її ж власністю. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Відповідач ОСОБА_2 безпідставно проживає у спірній квартирі.

З огляду на викладене вище просила вселити її до квартири за адресою - АДРЕСА_1 , зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у користуванні квартирою та виселити останнього зі спірної квартири, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

05.11.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач заперечував проти позову з тих підстав, що оформлення договору дарування квартири позивачці носило формальний характер, насправді квартиру він мав намір подарувати ОСОБА_2 , однак у зв`язку з від`їздом останнього на тривалий термін до м. Москви у виховних цілях, подарував квартиру дружині ОСОБА_1 , яка обіцяла на першу його вимогу повернути квартиру.

Будучи присутнім у судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 підтримав заявлені вимоги з зазначених у позовній заяві підстав, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 заперечував проти позову, зазначив, що позивачкою не було зареєстровано у встановленому законом порядку право власності на спірну квартиру, а відтак остання не є її власницею, просив відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши думку представників позивачки та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення заявлених позовних вимог з огляду на наступне.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є власницею квартири за адресою - АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири від 14.03.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Сімнадцятої державної нотаріальної контори м. Києва № 1 та зареєстрованого в реєстрі за № 1-72 (а.с. 4-5).

Звертаючись до суду з позовом остання зазначає, що у квартирі проживала разом з чоловіком ОСОБА_3 . Останній від першого шлюбу має сина ОСОБА_2 з яким не спілкувався протягом останніх десяти років. Однак, у травні 2018 року ОСОБА_2 повернувся з м. Москва, де проживав постійно та, скориставшись безпорадним станом батька, у зв`язку зі станом здоров`я останнього, змінив у спірній квартирі замки та не допускає її до квартири, яка є її ж власністю. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Відповідач ОСОБА_2 безпідставно проживає у спірній квартирі.

Заперечуючи проти позову, відповідач стверджував, що оформлення договору дарування квартири позивачці носило формальний характер, насправді квартиру він мав намір подарувати ОСОБА_2 , однак у зв`язку з від`їздом останнього на тривалий термін до м. Москви у виховних цілях, подарував квартиру дружині ОСОБА_1 , яка обіцяла на першу його вимогу повернути квартиру. Крім того, позивачкою не було зареєстровано у встановленому законом порядку право власності на спірну квартиру, а відтак остання не є її власницею.

За правилами ст. 334 ЦК України (у редакції, яка діяла на час укладення договору дарування квартири), право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом ; переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно ; право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним ; якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Отже, на момент укладення договору дарування квартири, а саме 14.03.2006 року, законодавча норма з приводу того, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону була відсутня, а відтак, позивачка не мала обов`язку щодо реєстрації свого права власності відносно спірної квартири.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За правилами ст. ст. 109, 116 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку; осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимоги ОСОБА_1 про її вселення до квартири за адресою - АДРЕСА_1 , оскільки остання є її законною власницею, а тому має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. У той же час відповідач ОСОБА_2 як стороння для позивачки особа, яка самовільно зайняла спірну квартиру підлягає виселенню з цієї ж квартири.

Вимоги ж про усунення перешкод у користуванні квартирою не підлягають задоволенню судом, оскільки судом прийнято рішення про виселення відповідача, а відтак останній не може чинити перешкод у користуванні квартирою.

Відповідно до правил ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 підлягає сплачена позивачкою при зверненні до суду грошова сума судового збору у розмірі 1 473, 20 грн.

На підставі викладеного, керуючись, ЦК України, ЖК України, ст. ст. 4, 5, 6, 12, 13, 141, 200, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні, вселення та виселення, задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 до квартири за адресою - АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_2 з квартири за адресою - АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою за адресою - АДРЕСА_1 , залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 473 (одна тисяча чотириста сімдесят три) гривні 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано , набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, через суд першої інстанції, яким ухвалено оскаржуване судове рішення.

Суддя К.Г. Плахотнюк