КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/2238/20
Провадження № 2/552/872/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.12.2020 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді - Шаповал Т.В.,

при секретарі Дубовик І.О.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава в приміщенні суду цивільну справу в порядку спрощеного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна спільним майном подружжя, поділ спільного майна подружжя, визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання майна спільним майном подружжя, поділ спільного майна подружжя, визнання права власності. У позовній заяві посилався на те, вони з відповідачем перебували у шлюбі з 31.08.2013 по 24.01.2020. 24.01.2020 року шлюб був розірваний за рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області. Зазначив, що з 2009 року вони почали жити разом однією сім`єю і вести спільне господарство. У період перебування у шлюбі ними була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Достатніх коштів для купівлі квартири у той час у них не було, а тому у придбанні спірної квартири їм допомогла тітка відповідача, придбавши її собі у власність за свої кошти, а потім подарувала її ОСОБА_5 . Також зазначив, що вони усно домовились із тіткою про те, що вони будуть поступово віддавати їй кошти за придбану квартиру, що підтверджується договором дарування. Посилався на те,що йому не було відомо, що договір дарування було здійснено лише на відповідача. Після розірвання шлюбу вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема спірної квартири, яка істотно збільшилась у своїй вартості внаслідок його трудових і грошових затрат. Зазначив, що спірна квартира була придбана позивачем та відповідачем у період шлюбу, а тому вона належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності.

Просив суд визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 спільним майном подружжя.

Здійснити поділ квартири за адресою: АДРЕСА_1 , як об`єкт права спільної сумісної власності подружжя.

Визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Київського районного суду м. Полтави від 22.05.2020 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

04.09.2020 року до суду від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначила, що позивач ніколи ніякого фінансового вкладу у їхнє спільне проживання ніколи не робив, більшу частину часу він взагалі не працював.

Зазначила, що вона на праві приватної власності має квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування укладеного 23.07.2016 року між нею та її мамою ОСОБА_6 .. Її батьки подарували їй квартиру, а вона деякий час дозволяла мешкати без реєстрації позивачу. Історія про домовленість із тіткою вигадана, як і участь тітки у цій угоді. Просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала, просила суд у їх задоволенні відмовити у повному обсязі.

У судове засідання відповідач ОСОБА_4 не з`явилась, належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що з 31 серпня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували в зареєструваному шлюбі, який заочним рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 24.01.2020 року розірвано./а.с.9/

Також встановлено, що згідно договору дарування від 23.07.2016 року ОСОБА_6 (дарувальник) подарувала, а ОСОБА_4 (обдарована) прийняла у дар квартиру за номером АДРЕСА_2 ./а.с.83/

Відповідно до ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до ст..59 СК України той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей.

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 08.11.2017 року по справі №6-1447цс17, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до ч.1 ст.62 СК України. Для застосування передбачених ст.62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, так і його якісних характеристик.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

Отже, якщо буде встановлено, що понесені затрати з боку іншого подружжя не власника є не істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

Згідно ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем до матеріалів справи додані копії товарних чеків, договорів на виконання ремонтних робіт, а також допитані у судовому засіданні свідки підтвердили, що відбувалися ремонті роботи у спірній квартирі, однак позивачем не доведено істотне збільшення вартості майна і його якісних характеристик після здійсненого ремонту, також не доведено зроблений ним внесок та чи є він значним в такому розумінні, що б визначав можливість визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя в розумінні ч.1 ст.62 СК України.

Сам факт перебування позивача в шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 на момент отримання у дарунок квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а також на момент проведення ремонтних робіт спірного нерухомого майна, який перебував та перебуває в приватній власності відповідача на підставі договору дарування від 23.07.2016 року, не є достатньою підставою для визнання спільним майном подружжя.

Приймаючи до уваги вищевикладені обставини, суд, приходить до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 та про відмову в їх задоволенні в повному обсязі.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст.259, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна спільним майном подружжя, поділ спільного майна подружжя, визнання права власності відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ;

відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 .

Повний текст рішення виготовлено 30.12.2020 року.

Суддя Т.В. Шаповал