Справа № 296/1707/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

заочне

"09" грудня 2020 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Сингаївського О.П.,

за участі секретаря судового засідання Туровської К.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Житомира цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про визнання договору споживчого кредиту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

27 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Корольовського райсуду м.Житомира із вказаними позовом, в якому просить визнати недійсним Договір про надання споживчого кредиту №301 від 18 січня 2019 року, що укладений між нею та АТ «Перший український міжнародний банк».

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що нею 12 грудня 2017 року була підписана заява про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, зі змістом якого вона не була ознайомлена.

Крім того, 18 січня 2019 року додатково на вимогу банку нею підписано заяву №301 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб №301 від 18 січня 2019 року, відповідно до умов якого вона отримала споживчий кредит у розмірі 9 506,24 грн.

Позивач вказує, що 18 січня 2019 року при укладенні вказаного договору її права як споживача були порушені, оскільки працівники банку не ознайомили з його умовами, а текст самої заяви взагалі не можливо прочитати.

Ухвалою судді від 31 березня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

Сторони у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

09 грудня 2020 року представник позивача надав суду заяву, де просить ухвалити заочне рішення в справі і позовні вимог його довірителя задовольнити у повному обсязі (а.с.34).

З огляду на викладене та відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін і згідно ч.1 ст.280 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

18 січня 2019 року між ОСОБА_1 і Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» був укладений Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб №301 шляхом підписання відповідної заяви. Згідно умов Договору позивач отримала споживчий кредит у розмірі 9 506,24 грн. (а.с.9-10).

Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст.626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. За змістом ст.633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (позивач у справі) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

З досліджених судом матеріалів справи не вбачається, що позивач, підписуючи заяву про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб №301 (а.с.9), взяв на себе зобов`язання виконувати умови, викладені в Паспорті споживчого кредиту і що останній є складовою частиною Договору (а.с.10).

Матеріали справи не містять також підтвердження, що позивач розумів та ознайомився і погодився з умовами надання грошових коштів у розмірі 9 506,24 грн., підписуючи заяву про приєднання до Договору. Тобто, судом встановлена відсутність належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що саме Паспорт споживчого кредиту є складовою частиною укладеного між сторонами Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.

Згідно з п.2. ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Якщо банком проігнорована така вимога, то це є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч.2 п.2. ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

З дослідженої судом заяви про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб №301 вбачається, що відповідач не повідомив споживача (позивача у справі) у письмовій формі, зокрема, про, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача, що, на переконання суду, є порушенням п.2. ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Суд також погоджується з вимогами позивача про визнання недійсним Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб №301 від 18 січня 2019 року, з підстав встановлення відповідачем плати за обслуговування кредитної заборгованості та плати за надання супутніх послуг без зазначення конкретних видів таких послуг (розділ 5 Паспорту споживчого кредиту.

Відповідно до ч.1, 2 ст.11 ЗУ «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Розділом 5 Паспорту споживчого кредиту позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена ч.1 ст.11 ЗУ «Про споживче кредитування». При цьому, надання інших послуг, за вказану плату, умовами договору не передбачено.

Відповідно до ч.1-5 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Враховуючи викладене, суд встановив, що позивачу встановлено плату за обслуговування кредитної заборгованості та плату за надання супутніх послуг, які за законом повинні надаватися йому безоплатно, вказані положення договору про споживчий кредит є несправедливими, що, в свою чергу, є підставою для визнання недійсним самого Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.

Так, ч.1 ст.215 ЦК передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1- 3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на порушення при укладенні оспорюваного договору положень ст.11 ЗУ „Про захист прав споживачів" в частині відсутності в кредитному договорі інформації, передбаченої п.2. ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Такі твердження позивач є обґрунтованими та не спростовані відповідачем. Істотні умови Договору не були погоджені сторонами у повній мірі та оспорюються позивачем.

Керуючись ст.10, 12, 13, 81, 82, 141, 223, 259, 263, 265, 280-288 ЦПК України, ст.203, 215 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб №301 від 18 січня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 і Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк».

Стягнути з Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» в дохід державного бюджету України судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення, подавши апеляційну скаргу Житомирському апеляційному суду через Корольовський районний суд м. Житомира протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя О. П. Сингаївський

Сторони:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1

відповідач Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк», ідентифікаційний код 142282829, адреса: 04070, м. Київ, вул. Андріївська, 4