Справа № 162/540/20 Головуючий у 1 інстанції: Гладіч Н. І.
Провадження № 22-ц/802/1120/20 Категорія: 60 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Концевич Я. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 11 вересня 2020 року,-

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно покликаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 . Після його смерті залишилось спадкове майно до складу якого, крім іншого, належить житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Він, як спадкоємець першої черги спадкування за законом, прийняв спадщину шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Окрім позивача, спадкоємцем першої черги спадкування, є його матір ОСОБА_2 , відповідач у даній цивільній справі, яка на спадщину не претендує.

Відповідач ОСОБА_2 у встановлений Законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини не подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. На даний час ОСОБА_1 оформити право власності в установленому законом порядку не може, оскільки відсутні правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності спадкодавця ОСОБА_3 на вказаний житловий будинок.

Просив визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 11.09.2020 позов задоволено частково.

Постановлено визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку та відповідної частини господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Повернути позивачу ОСОБА_1 з державного бюджету 210 гривень 20 копійок судового збору.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи просив оскаржуване рішення суду в частині відмовлених позовних вимог скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 подала до апеляційного суду заяву в якій вказала, що не заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги, позовні вимоги визнає, оскільки вона відмовилась від спадщини.

В судове засідання сторони не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання. Тому відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 17.12.2020, тобто, дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач, як спадкоємець за законом, прийняв спадщину і звернувся в установленому порядку для оформлення права власності на спадкове майно, однак, окрім нього, є ще один спадкоємець - відповідач ОСОБА_2 , яка у встановлений законом спосіб також прийняла спадщину та у передбачений строк не заявила про її відмову.

Такі висновки зроблені судом з додержання норм процесуального та матеріального права.

Згідно з свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 03.05.2019, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 .

Довідкою Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області від 14.05.2020 №627 підтверджується, що житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 належав ОСОБА_3 (а.с. 7).

Як вбачається з копії свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 03.06.1980 ОСОБА_3 був батьком ОСОБА_1 (а.с. 4).

З довідки Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області від 14.05.2020 №627 вбачається, що спадкоємцем після ОСОБА_3 є його син - ОСОБА_1 та дружина ОСОБА_2 .

Постановою державного нотаріуса Любешівської держаної нотаріальної контори Волинської області Кух. В. І. про відмову у вчиненні нотаріальної дії № від 30.05.2020 ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на жилий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . у зв`язку з відсутністю документу, що посвідчує право власності спадкодавця ОСОБА_2 на вказану нерухомість.

У судовому порядку право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України) та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами 1, 2 ст. 1222 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно з статтею 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Відповідно до частини 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Абзацом третім пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування» судам роз`яснено, що відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини. Після закінчення цього строку частка у спадщині не може бути збільшена з тих підстав, що хто-небудь зі спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. У таких випадках особа, яка прийняла спадщину, має право розпорядитись усім або частиною майна, отриманого в порядку спадкування, шляхом відчуження її іншому спадкодавцеві за договором купівлі-продажу, дарування, міни тощо.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, дана обставини сторонами не заперечується.

З копії матеріалів спадкової справи №62/2020 від 01.05.2019 до майна померлого ОСОБА_3 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 24.04.2020 подала до Любешівської державної нотаріальної контори заяву про відмову від належної їй частки спадщини, що залишилась після смерті чоловіка, спадкодавця ОСОБА_3 . Тобто, така заява подана з пропуском шестимісячного строку, встановленого статтею 1270 ЦК України для відмови від прийняття спадщини, оскільки з часу відкриття спадщини до моменту подання заяви про відмову від своєї частки минуло 11 місяців, тому належить вважати, що ОСОБА_2 від спадщини не відмовилась, а тому має право на спадкування майна після смерті ОСОБА_3 разом із своїм сином ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Встановивши наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 належить спадкоємцям - позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не надав оцінки наявній у матеріалах справи заяві відповідача про визнання позову, не ґрунтуються на законі.

Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову. Визнання позову відповідачем ОСОБА_2 суперечить Закону, підстави для задоволення позову в повному обсязі відсутні.

Згідно з приписами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення обставин справи, переоцінки доказів, які були предметом судового розгляду і яким суд надав правильну правову оцінку, а тому не слугують підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 11 вересня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення постанови апеляційного суду.

Головуючий

Судді: