КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 367/6871/20
Головуючий у суді першої інстанції: Саранюк Л.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фреш ЛТД» про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав, стягнення грошових коштів, збитків та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фреш ЛТД» на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 28 жовтня 2020 року,

встановив:

у жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив розірвати Договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру, укладений 23 жовтня 2018 року між ним та відповідачем, визнати недійсним п. 4.5 вказаного Договору, стягнути з відповідача на його користь сплачені за договором кошти в розмірі 358 980 грн., збитки в розмірі 376 020 грн., 20 000 грн. моральної шкоди та витрати на правничу допомогу в розмірі 336 500 грн.

Також позивач просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача, які знаходяться на рахунку, відкритому в АТ КБ «Приватбанк», в межах суми заявлених вимог.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 28 жовтня 2020 року заяву було задоволено частково та вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача в межах ціни позову - 755 000 грн.

Не погоджуючись із ухвалою, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ТОВ «Фреш ЛТД» - Білої К.П., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач посилався на те, що невжиття відповідних заходів може утруднити виконання рішення суду.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виник спір та існує реальна загроза невиконання рішення суду, у зв`язку з чим дійшов висновку про доцільність накладення арешту на грошові кошти відповідача в межах ціни позову. Однак, з таким висновком колегія суддів у повному обсязі погодитись не може з таких підстав.

Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Аналізуючи наведені процесуальні норми, обставини справи, вбачається, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог у справі.

В даному випадку виділені матеріали справи свідчать про те, що майнові вимоги були заявлені ОСОБА_1 про стягнення 358 980 грн. фактично сплачених за договором коштів, а також збитків у розмірі 376 020 грн. Крім того, позивач просив стягнути на його користь 20 000 моральної шкоди.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення збитків в розмірі 376 020 грн. є необґрунтованими, а тому підстави для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на належні відповідачу грошові кошти у вказаному розмірі відсутні.

Вказані доводи апелянта є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду, оскільки питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також чи слід позов задовольнити або в позові відмовити суд вирішує під час ухвалення рішення відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України, а не на стадії забезпечення позову.

В п. 4 постанови Пленуму ВС України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 №9 дано роз`яснення про те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

При встановленні відповідності заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам необхідно враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою представник відповідача вказував, що накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на рахунку юридичної особи, перешкоджає її господарській діяльності, оскільки позбавляє товариство можливості розпорядитись належними йому грошовими коштами, в тому числі виплатити заробітну плату працівникам, здійснити оплату поточних рахунків.

Обраний позивачем вид забезпечення позову призводить до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно - грошові кошти на рахунку товариства хоча фактично і перебувають у володінні власника, однак обмеження розпорядження ними може призвести до обмеження здійснення господарської діяльності відповідача.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник відповідача також наголошувала на тому, що товариство не заперечує проти розірвання укладеного між сторонами договору та повернення позивачеві сплачених за договором коштів.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти в розмірі 358 980 грн., які були фактично сплачені позивачем за договором та про повернення яких не заперечує відповідач.

Положеннями ст. 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, ухвалу суду слід змінити в частині розміру коштів, в межах яких підлягає накладенню арешт, визначивши його в сумі 358 980 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фреш ЛТД» задовольнити частково.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 28 жовтня 2020 року змінити та накласти арешт на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю «Фреш ЛТД» (, Київська область,

м. Ірпінь, вул. Університетська, 2/1, корпус 2, приміщення 123-А), які знаходяться на поточному рахунку товариства, відкритому в АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 в розмірі 358 980 грн.

В іншій частині заяви відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 22 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді