Провадження № 22ц-824/7024/2020 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(у порядку письмового провадження)

18 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О. та Поливач Л.Д.,-

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 січня 2020 року у справі за позовом Дочірнього підприємства «Дарниця-1» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року представник ДП «Дарниця-1» звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що 25 березня 2014 року між ДП «Дарниця-1» та ОСОБА_1 , який є власником особового рахунку у квартирі АДРЕСА_1 , було укладено договори про надання послуг на утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та про надання послуг консьєржів.

Вказує, що у порушення умов зазначених договорів відповідач не здійснює оплату спожитих послуг, тому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 3106, 88 грн., інфляційні втрати в розмірі 569,34 грн. та 3% річних в розмірі 166,81 грн., а також судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02 січня 2020 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДП «Дарниця-1» заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 3106, 88 грн., інфляційні втрати в розмірі 569,34 грн. та 3% річних в розмірі 166,81 грн., а також 1921, 00 грн. судових витрат.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається зокрема на те, що позивачем було в односторонньому порядку змінено тариф, за яким нараховувалася заборгованість за житлово-комунальні послуги, хоча пропозицій щодо зміни тарифу йому не надходило і таких доказів про погодження між сторонами оплати таких послуг за цими тарифами позивачем не надано, через що вважає рішення суду необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню.

У свою чергу, представник ДП «Дарниця-1» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на те, що тарифи на надання вказаних житлово-комунальних послуг затверджені Розпорядженням КМДА № 210 від 06 березня 2015 року, і до березня 2017 року ОСОБА_1 належним чином сплачував кошти за спожиті послуги з урахуванням нових тарифів та не заявляв будь-яких заперечень чи претензій щодо застосування нових тарифів без внесення змін до договорів, крім того розмір тарифів був доведений до відома мешканців у порядку, затвердженому Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами були укладені договори про надання житлово-комунальних послуг, однак відповідач порушив умови цих договорів та допустив заборгованість, через що за період з березня 2017 року по жовтень 2017 року за адресою відповідача наявна заборгованість за утримання будинку та прибудинкової території та послуги консьєржів у розмірі 3 106,88 грн., при цьому відповідач будь-яких доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості не надав, як і не надав доказів щодо належного виконання зобов`язань з оплати спожитих послуг, через що суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 березня 2014 року між ОСОБА_1 та ДП «Дарниця-1» укладено договір № 116 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, за умовами якого виконавець надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у житловому будинку АДРЕСА_2 , а споживач зобов`язаний своєчасно оплатити такі послуги за встановленим тарифом у строк та на умовах, що передбачені цим договором.

Відповідно до п. 2 договору, виконавець надає послуги відповідно складових на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій, які діють до моменту затвердження цих складових - тарифу Розпорядженням КМДА, розмір щомісячної плати за надані послуги на дату укладання цього договору становить 255,50 грн. та погоджено складові витрат на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, розрахованих згідно Постанови КМУ від 01 червня 2011 року № 869 (а.с.8-11).

Того ж дня, між сторонами укладено договір № 116 про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, за умовами якого встановлено тарифи та умови оплати та договір №116/К про надання послуг консьєржів, яким встановлено вартість послуги у розмірі 0,62 грн. за 1кв.м.(а.с.12, 15,16).

Відповідно до умов вказаних договорів, тарифи на послуги з централізованого опалення, холодного, гарячого водопостачання та водовідведення встановлюються уповноваженим органом відповідно із чинним законодавством та не підлягають узгодженню між сторонами. Надавач послуг доводить до споживача нові тарифи у платіжних документах без внесення додаткових змін до цього договору стосовно строків їх введення та розмірів.

Відповідно до довідки від 26 липня 2019 року по квартирі АДРЕСА_1 , власником особового рахунку є ОСОБА_1 , та станом на 26 липня 219 року за період з березня 2017 року по жовтень 2017 року сума заборгованості за житлово-комунальні послуги складає 3 106, 88 грн. (а.с.18).

Як вбачається з розрахунку нарахувань боргу за житлово-комунальні послуги, за період з березня 2017 року по жовтень 2017 року включно за адресою АДРЕСА_3 наявна заборгованість за утримання будинку та прибудинкової території та послуги консьєржів у розмірі 3 106,88 грн. (а.с.17).

Згідно з розрахунком заборгованості, наданого позивачем, за період з 01 квітня 2017 року по 30 червня 2019 року включно позивачем розраховано інфляційні втрати в сумі 569,34 грн. та 3% річних в сумі 166,81 грн. (а.с.7).

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно п. 5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Із зазначених положень випливає, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги (ст. 68 ЖК України).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно виходив з того, що позивач надавав житлово-комунальні послуги відповідачу житлово-комунальні послуги на підставі укладених договорів, і ОСОБА_1 виконував обов`язки щодо оплати спожитих послуг, проте з березня 2017 року припинив належним чином сплачувати кошти за житлово-комунальні послуги і допустив заборгованість, яку не погасив, не довів відсутності його вини у виникненні заборгованості, розмір боргу не спростував, від спожитих послуг не відмовлявся, через що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про неналежне виконання позивачем своїх обов`язків щодо надання якісних житлово-комунальних послуг, колегія суддів відхиляє, оскільки встановлення факту неналежного надання або ненадання послуг врегульовано умовами укладених між сторонами договорів, та у разі надання неякісних житлово-комунальних послуг споживач має право на здійснення перерахунку, що врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги», однак відповідач в свою чергу зустрічних позовних вимог про зобов`язання здійснити перерахунок не заявляв.

Посилання апелянта на те, що позивач безпідставно в односторонньому порядку збільшив тарифи за надання житлово-комунальних послуг, чого між сторонами узгоджено не було, що, на його думку, свідчить про необґрунтованість нарахованого боргу, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки такі аргументи спростовуються матеріалами справи та не ґрунтуються на вимогах Закону, позаяк умовами укладених між сторонами договорів визначено, що тарифи на житлово-комунальні послуги формуються компетентними органами та є змінюваною величиною, що визначається в тому числі розпорядженнями Київської міської державної адміністрації, і при їх зміні укладення додаткових угод не вимагається, при цьому посилання на недотримання постачальником послуг порядку повідомлення споживача про зміну тарифів не може бути обставиною для звільнення споживача від обов`язку сплатити заборгованість за фактично спожиті житлово-комунальні послуги, тому такі доводи також не спростовують обґрунтованих висновків суду у цій частині.

Інші доводи апелянта зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального права та незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не можуть бути підставою для скасування обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 січня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: