Провадження № 2/643/4847/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2020р. Московський районний суд м. Харкова під головуванням судді Горбунової Я.М., розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину, та усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні зазначеною квартирою шляхом вселення її до неї та зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні даною квартирою.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що з відповідачем фактично перебувала у цивільному шлюбі з 1994 року та проживала разом з ним в квартирі його батьків.

08 червня 2001 року між сторонами було укладено шлюб, який розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06.07.2015 року.

Під час шлюбу подружжям було набуто майно, що в розумінні статті 60 Сімейного кодексу України вважається об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. До майна, що є спільною сумісною власністю подружжя відноситься, зокрема, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , середня ринкова вартість якої, згідно висновку про вартість об`єкта оцінки станом на час звернення з цим позовом складає 490 600,00 гривень.

Так як відносини подружжя ґрунтувалися на принципі взаємної довіри, у позивача були відсутні підстави для заперечень проти оформлення права власності на відповідача.

На сьогоднішній день позивач та відповідач проживають окремо. Відповідач чинить перешкоди щодо користування спільним майном та жодним чином не сприяє позасудовому шляху врегулювання спірних правовідносин.

При цьому, відповідач не заперечує її права власності на частину спірної наразі квартири, неодноразово обіцяв повернути половину вартості квартири або навіть подарувати їй, про що 23.06.2003 року надав відповідну письмову розписку. Однак від поділу майна у нотаріуса ухиляється та врешті став уникати будь-яких переговорів із позивачем.

Перебуваючи у шлюбі з відповідачем та за спільні кошти придбаваючи спірну квартиру, право власності на неї (без згоди та відома позивача) зареєстрували за матір`ю відповідача.

Згодом мати колишнього чоловіка подарувала йому цю квартиру, що вона вважає створенням штучних умов для того щоб вдавалося, що начебто майно є особистою власністю відповідача.

Проте, за увесь час коли сторони перебували у шлюбі вона офіційно працювала, отримувала зарплатню, яку в свою чергу витрачала в інтересах сім`ї та на ремонт і утримання спірної квартири, зокрема. Самотужки сплачувала комунальні платежі. Також, за час перебування у шлюбі вона за власні кошти придбала в квартиру значну кількість майна, а також організувала та зробила в квартирі ремонт.

Внаслідок проведення ремонту квартири збільшилась її вартість, що на момент набуття колишнім чоловіком її у власність складала 6095,00 грн., а тому вважає правомірною свою вимогу про визнання цієї квартири спільною сумісною власністю подружжя та здійснення її поділу по 1/2 частині за кожним.

При цьому, за наявності конфліктних відносин між сторонами відповідач створює перешкоди у проживанні і користуванні майном позивача. Оскільки відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні житлом, порушені права позивача підлягають захисту шляхом усунення перешкод у користуванні спірною квартирою та вселення до неї, оскільки відповідач не визнає права власності позивача на 1/2 частину майна та права користування спірною квартирою.

Відповідач надав відзив на позов, в якому зазначив, що обставини, викладені позивачем в позовній заяві не відповідають дійсності.

З відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.06.2001 року. Після реєстрації шлюбу вони проживали разом із його батьками в належній їм двокімнатній квартирі за адресою - АДРЕСА_2 . Сторони працювали, позивач медичною сестрою в обласній лікарні, а він економістом на авіаційному заводі, їх заробітна плата була невеликою, коштів на придбання окремого житла у них не було. Його батьки купили на ім`я його матері спірну однокімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_3 . Оскільки квартира була придбана за кошти його батьків, пізніше мати подарувала квартиру йому. Договір дарування від 25 травня 2002 року був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Беседою Т.Д. та зареєстрований в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за№ П-5-14019 від 30.05.2002р.

Позивач зазначає, що перебуваючи у шлюбі вона офіційно працювала, проте не вказує, що він також працював і отримував заробітну плату. Квитанції про сплату за комунальні послуги, надані позивачем до позовної заяви, датовані 2004, 2005 роками, коли вони проживали однією сім`єю і несли витрати на сплату комунальних послуг із сімейного бюджету.

Позивач також вказує, що вона нібито робила у спірній квартирі ремонт внаслідок якого вартість квартири збільшилася. Проте належних та допустимих доказів стану спірної квартири після її придбання, необхідності робити в ній ремонт та висновку експерта на скільки збільшилася вартість квартири внаслідок ремонту, позивачем не надано.

Насправді, сімейне життя сторін не склалося, у жовтні 2012 року позивач дізналася, що він порушує подружню вірність і у нього є інша жінка, яка на той час була вагітна. З цього часу вони з позивачем однією сім`єю не проживають. Позивач залишила житлове приміщення у спірній квартирі та забрала всі свої речі, а також вона вивезла майно, яке вони купували під час шлюбу і яке вона вважала потрібним забрати. В належній йому квартирі він залишився проживати з іншою жінкою. ІНФОРМАЦІЯ_1 у нього народився син і він з його матір`ю проживали у спірній квартирі до червня 2020 року.

У зв`язку із тим, що позивач не проживає за місцем реєстрації з 2012 року, у жовтні 2015 року він звернувся до Московського районного суду м.Харкова з позовом про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. З часу ухвалення рішення суду від 10.12.2015 року пройшло п`ять років, позивач в належній йому квартирі так і не проживає, її посилання, що він створює їй перешкоди у проживанні не підтверджені жодними доказами, за захистом її нібито порушеного права на проживання за місцем реєстрації до суду або до органів поліції вона не зверталася.

На підставі викладеного він вважає позовні вимоги необгрунтованими та не доведеними належними та допустимими доказами.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження, тощо): не застосовувалися.

Суд, дослідивши докази по справі, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.06.2001 р. до 06.07.2015 р., коли шлюб між ними було розірвано рішенням Московського районного суду м.Харкова від 06.07.2015 р.

В період шлюбу відповідач набув право власності на квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору дарування від 25.05.2002 р., за яким спірна квартира була подарована йому матір`ю ОСОБА_3 .

Позивач стверджує, що дана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так як була придбана за спільні кошти подружжя.

Між тим, позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу того, що дана квартира є дійсно спільною сумісною власністю подружжя так як придбавалася за спільні кошти.

Так, єдиними доказами, наданими позивачем суду є свідоцтво про одруження, рішення суду про розірвання шлюбу, договір дарування від 25.05.2002 р. спірної квартири від ОСОБА_3 ОСОБА_2 , витяг про реєстрацію спірної квартири за позивачем, договір купівлі-продажу спірної квартири від 26.03.2002 р., за яким ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3 придбала дану квартиру, рішення Московського районного суду м.Харкова від 10.12.2015 р, яким відмовлено в задоволені позову ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування спірним житлом, копію розписки ОСОБА_2 про те, що він дарить квартиру за адресою АДРЕСА_1 своїй дружині ОСОБА_3 , висновок про оцінку вартості спірної квартири, та технічний паспорт на дану квартиру.

Між тим, на думку суду жодний з цих доказів не підтверджує той факт, що спірна квартира придбавалася подружжям за спільні кошти, а навпаки, наданий суду договір свідчить про набуття відповідачем даної квартири на підставі договору дарування, тобто отримання квартири в дар.

Спірні правовідносини регулюються положеннями глави 7 та глави 8 Сімейного Кодексу України про право особистої приватної власності дружини та чоловіка та спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 57 СК України майно, набуте чоловіком, дружиною за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, є особистою приватною власністю чоловіка, дружини.

Таким чином, суд приходить до висновку, що хоча спірна квартира і була придбана в період шлюбу сторін, але на підставі договору дарування, то даний об`єкт є особистою приватною власністю ОСОБА_2 при відсутності доказів зворотнього.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Щодо вимог позивача про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, то суд зазначає, що за даними вимогами позивачем також не надано суду доказів того, що на даний час відповідач якимось чином перешкоджає позивачу у користуванні даною квартирою. У відзиві відповідач заперечує даний факт, і вказує, що жодних перешкод в користуванні житлом не чинить позивачу, що позивач самостійно покинула житло і не виявила бажання щодо подальшого проживання в ньому.

З урахуванням положень ст.ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України про допустимість, достатність та достовірність доказів суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню через їх недоведеність.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 10-13, 76-81, 89, 141, 264-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії та номер НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 .

Суддя: Я.М. Горбунова