Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2020 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Гуденко О.А.

при секретарі - Дудник Г.С.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ДП Адміністрація морських портів України - Супрун С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії ДП "Адміністрації морських портів України", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерство інфраструктури України, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

10 грудня 2019 позивач звернувся з вказаним позовом до відповідача та просить стягнути на його користь з державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України середній заробіток за час затримки виконання рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 21.12.2018 року по справі № 490/4465/18 в частині поновлення на роботі за період з 21 грудня 2018 року по 30 вересня 2019 року у розмірі 621 093,62 грн., а аткож судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що рішенням суду від 21 грудня 2018 року позивача поновлено на роботі, разом з тим наказ про його поновлення видано лише 25 вересня 2019 року та його допущено до роботи лише 30 вересня 2019 року, незважаючи на те, що рішення підлягало негайному виконанню. 07.10.2019 року він звернувся до відповідача з вимогою щодо невідкладеного здійснення розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою виконання судового рішення в частині поновлення його на роботі з 21 грудня 2018 року, проте листом від 17.10.2019 року його повідомлено про відсутність правових підстав для задоволення його вимог та виплати середнього заробітку.

03.04.2020 ДП АМПУ в особі МФ ДП АМПУ надали відзив на позов, в якому наголошується, що Миколаївська філія ДП АМПУ на виконання рішення суду 06.02.2019 року виплатила позивачу стягнуту суму вимушеного прогулу в розхмірі 52 115,22 грн за один місяць та 23.05.2019 року суму у розмірі 367 412,77 грн за весь час вимушеного прогулу. 30 вересня 2019 року о 16.00 год позивача було допущено до роботи - тобто негайно у день отримання наказу про його поновлення на роботі. Таким чином ними було здійснено усі необхідні дії , спрямовані на фактичне виконання рішення суду. Ззаначили, що прийняття рішення про прийом та звільнення з роботи капітана п морськог порту не належить до функцій та повноважень МФ ДП "АМПУ" , крім того капітан ним не підпорядковується. Отже належним відповідачем по справі є Міністерство інфраструктури України та Державна служба морського та річкового транспорту укрїни , які є правомочні приймати та звільняти з посади позивача - відповідно до положень п.23,25 ч.3 Положення про Морську адмністрацію, ст. 75, 77 Кодексу торгівельного мореплавства України , ст. 13 ЗУ "Про морські порти України" .

17.11.2020 року представником третьої особи Міністерства інфраструктури України надано письмові пояснення щодо позовної заяви та надана заява про розгляд спарави у відсутності представника. Зазначили, що заперечують проти задволення позовних вимог. ДП "АМПУ" відповідно до Статутт є державним унітарним підприємством і діє як державне комерційне підприємство, створене відповідно до розпорядженя КМУ від 04.03.2013 № 133; веде самостійний баланс, має власні рахунки, печатки та штампи зі своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом.

Міінстерством інфраструктури та відповідачем подано до КЦС у складі ВС касаційні скарги на рішення суду у справі № 490/4465/18 , каксаційне провадження наразі не завершене.

Відповідно до ст. 431 ЦПК України,в иконання судового рішення здійснюється на підставі викначого листа, виданого судом. Порядок виконання рішення суду про поновлення на роботі передбачено ст. 65 ЗУ "Про виконавче провадження" .

12 вересня 2019 року Міністерство інфраструктури отримало копію постанови від 06.09.2019 року про відкриття державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень ДВС МЮ ВП № 59946376 за заявою ОСОБА_2 про примусове виконанян виконавчого лсита, виданого 21.05.2019 року Центральним районним судом м.Миколаєва. Наказом Мінінфраструктури від 25.09.2019 року позивача поновлено на посаді з 03.05.2018 року та 30.09.2019 року його ознайомлено з наказом. Виконавче провадження закінчено 20.01.2020 року. За такого, вбачається, що виконання судового рішення про поновлення ОСОБА_2 , на роботі розпочате за відповідним його волевиявленням 06.09.2019, а фактично виконане 30.09.2019 року.

В день винесення рішення суду від 21.12.2018 позивачем не ужито заходів, необхідних для звернення до виконання вказаного рішення та не надано трудової книжки, до якої необхідно внести запис про поновлення на роботі.

Враховуючи наведене, у розмунні ст. 236 КЗпП підстав для покладення відповідальності на ДП "АМПУ" за невиконання судового рішення про понвллення ОСОБА_2 , на посаді у період з 03.05.2018 по 30.09.2019 не вбачається, оскільки фактичні обставини вказують на відсутність затримки виконання судового рішення вказаним піддприємтсовм - оскільки таке невиконання обумовлено виключно бездіяльністю самого позивача.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав з викладених підстав та просив задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні просив про відмову у задоволенні вимог позову з викладених у відзиві підстав, наголошуючи, що вони не є належними відповідачами по справі, адже видача наказу про поновлення позивача на посаді входило до виключної компетенції Міністерства інфраструктури України. Також заперечував проти розміру заявлених вимог про стягнення витрат на правничу допомогу та вважав такий розмір не співмірним та не обгрунтованим, а саме витрати за ознайомлення з судовою практикою, консультування клієнта, направлення адвокатських запитів, правовий аналіз відзиву та аналіз судової практики. Вважав , що розмір таких витрат не повинен перевищувати 9 000 грн .

Ухвалою суду від 18.06. 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі - оскільки відсутні підстави вважати, що такий спір не повинен розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Ухвалою суду від 18.06. 2020 року залучено до участі по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївької філії ДП "Адміністрація морських портів України" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу 621 093 грн 62 коп. - Міністерство інфраструктури України.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2018 року у справі № 490/4465/18 позов ОСОБА_2 - задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства інфраструктури України № 32-О від 02.05.2018 року, яким припинено повноваження ОСОБА_2 на роботі на посаді капітана морського порту Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України та звільнено його відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді капітана морського порту Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України .

Стягнуто з державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших загальнообов`язкових платежів, в розмірі 521 152 грн 17 коп.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді капітана морського порту Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України та стягнення з Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 64 739,40 грн.

Стягнуто з державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України на користь держави судовий збір в розмірі 5 211,52 гривень.

При цьому з вказаного рішення суду вбачається, що останнім днем роботи позивача є 02.05.2018, отже період вимушеного прогулу розраховується з 03.05.2018 по 20.12.2018 року включно.

Стягнуто з Міністерства інфраструктури України на користь держави судовий збір в розмірі 1409,60 гривень.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 12 квітня 2019 року рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 грудня 2018 року залишено без змін, апеляційні скарги ДП "АМПУ" та Міністерства інфраструктури України залишено без задоволення.

Наказом Міністерства інфраструктури України № 1-Оо від 25 вересня 2019 року ОСОБА_2 на виконання рішення Центрального районного суду м.Миколаєва у справі № 490/4465/18, що набрало законної сили - поновлено на посаді капітана морського порту Миколаївської філії ДП "Адміністрація морських портів України"(адміністрації Миколаївського морського порту) - з 03 травня 2018 року. ДП "АМПУ" доручено забезпечити ознайомлення П.РРябчикова з цим наказом під особистий підпис та забезпечити негайне внесення до трудової книжки ОСОБА_3 запису про його поновлення на роботі , про що інформувати Управління кадрової служби Міністерства інфраструктури України з наданням підтверджуючих документів.

У відповідь на вимогу від 07.10.2019 року ОСОБА_2 щодо здійснення розрахунку середнього заробтіку за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою виконання судового рішення в частині поновлення на роботі в період з 21.12.2018 по 30.09.2019 року - відповідачем надано листа від 17.10.2019 року, яким повідомлено про відсутність правових підстав для задволення його вимоги від 07.10.2019. Зазначено, що відповідно до ст. 236 КЗпП України правовою підставою для випалати поновленому працівнику середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є відповідна ухвала суду , який ухвалив рішення про поновлення працівника.

У відповідь на адвокатський запит адвоката Панченка С.В. від 08.11.2019 року позивачеві надана довідка про середню заробітну плату, яка дорівнює 3236,97 грн середньоденний заробіток; та розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою виконання рішення суду в період з 21.12.2018 року по 30.09.2019 року, яка дорівнює 621 093,62 грн ( нарахована) за 192 робочих дні.

Своєчасність та належний розмір виплати відповідачем позивачеві суми вимушеного прогулу на виконання рішення суду від 21.12.2018 року - позивачем не заперечується.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно із частиною п`ятою статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

У пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику невідкладно приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

За приписами статті 236 КЗпП України в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Верховний Суд України у постановах від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-648цс15 виклав правовий висновок, відповідно до якого за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

За змістом правил пунктів 2, 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Рішення від 12 жовтня 2017 року у справі № 46852/13 «Бурмич та інші проти України» є продовженням пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04, рішення від 15 жовтня 2009 року), у якому Європейський суд з прав людини констатував порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зазначені порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає в систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту.

Виходячи із приписів частини п`ятої статті 235 КЗпП України, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2018 року у справі № 490/4465/18 підлягало обов`язковому негайному виконанню після проголошення, незалежно від його оскарження та дати набрання законної сили.

При цьому в самому рішенні вказано, що рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання.

Проте, відповідачем рішення суду в частині негайного поновлення позивача на роботі виконано не було.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 18 ЦПК України).

Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Судом встановлено, що рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2018 року у справі№ 490/4465/18 про поновлення позивача на роботі не виконано роботодавцем у день його проголошення, а тому з цього моменту у позивача виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення до дня його фактичного виконання 30 вересня 2019 року.

Більш того, навіть в самому наказі від 25.09.2019 року про поновлення, ОСОБА_2 , зазаначено, що він поновлений на посаді з 03 травня 2018 року. Отже з саме цієї дати йому повинна нараховуватися та виплачуватися заробітна плата, проте йому випачений середній заробіток лише по 20 гшрудня 2018 року включно.

Належних пояснень причин затримки виконання рішення суду відповідачем та третьою особою надано не було, тому суд дійшов висновку про затримку з вини третьої особи виконання рішення суду та наявність підстав для стягнення середнього заробітку на підставі ст. 236 КЗпП України з відповідача - як юридичної особи, в якій позивача отримує заробітну плату та яка зобов`язана проводити йому нарахування та виплату заробтіної плати.

При цьому суд зазначає, що вимог відповідно до положень ст. 237 КЗпП України сторонами не заявлено.

Зазначена вище стаття КЗпП Українине містить жодних застережень, що власник або уповноважений ним орган може не відповідати за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

При цьому суд додатково враховує, що відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За такого, заперечення Міністерства інфраструктури України, яке є органом державної влади -центральним органом виконавчої влади у сфері транспорту, дорожнього господарства, надання послуг поштового зв`язку та інфраструктури, щодо відсутності у них обов`язку виконувати рішення суду добровільно, тобто без початку процедури примусового виконання судового рішення в порядку ЗУ "Про виконавче провадження" - суперечать вищенаведеним принцтпам та завданням діяльності державної влади в Україні.

Адже ст.1,3 Конституції України встановлено, що Україна є соціальна та правова держава. Саме людина визнаєься в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, (далі - Порядок № 100) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У пункті 10 Порядку № 100 встановлено, що У випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. (Абзац перший пункту 10 із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ N 348 ( 348-95-п ) від 16.05.95, N 1266 ( 1266-2001-п ) від 26.09.2001 ).

Середньоденна заробітна плата становить 3236,97 грн. Таким чином середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 21 грудня 2018 року до 30 вересня 2019 року становить 621 098 ,62 грн за 192 робочих дні ( -1 год).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позиваач підлягають стягненню судові витрати, які складаються з судового збору, сплаченого при подачі позову, та витрати на правничу допомогу.

Так, в обгрунтування витрат на правову допомогу надано Договрі № 07/11-АІ про надання правничої допомоги від 07.11.2019 року , укладеним позивачем з АБ "Панченко та партнери" в особі керуючого партнера Панченка С.В. ; Додаткову угоду № 1 до договору від 12.03.2020 року , якою встановлено погодинну ставку оплати надання послуг керуючим партнером 1500 грн за 1 годину. Надано Акт про надання правничої допомоги за Договором про надання правничої допомоги від 02.09.2020 року , за яким встановлено наступний розхмір гонорару зха фактично надані послуги: 3000 грн за 2 год роботи за консультування з питань стягнення середнього заробітку; 1500 грн за 1 год роботи за ознайомлення з документами; 3000 грн за 2 год роботи за дослідження судової практики та формування позиції по справі; 3000 грн за 2 год роботи за отримання доказів п справі, а саме адвоктські запити, листування тощо; 6000 гр за 4 год роботи за складання позовної заяви, подання заяв до суду; 1500 грн за 1 год роботи за правовий аналіз відзиву та консультування клієнта щодо правової позиції відповідача; 3000 грн за 2 год роботи за участь у судових засіданнях - загалом 21 000 грн.

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Враховуючи ст. 28 Правил адвокатської етики (затверджені звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017) необхідно дотримуватись принципу "розумного обґрунтування" розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

Суд, здійснюючи розподіл судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу) вказує наступне.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Оскільки заява про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування за рахунок відповідачів понесених позивачем витрат на правничу допомогу не надсилалась протилежній стороні, що позбавило їх можливості доводити неспівмірність цих витрат, суд самостійно визначає їх розмір, що підлягає відшкодуванню, виходячи з критерію їх розумної необхідності.

Розподіляючи витрати за послуги адвоката суд вказує, що наявні в матеріалах справи договір та акт витрат на професійну правову допомогу, а також встановлені в договорі ставки розрахунків наданих адвокатських послуг не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на послуги адвоката у такому розмірі з іншої сторони, адже розмір таких витрат має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Так, заявлені витрати щодо консультування з питань стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 3000 грн за 2 годлини роботи фактично перекликаються з роботою адвокатат щодо дослідження судової практики та формування правової позиції по справі ( ті самі 2 години роботи), а тому не є обгрунтованими.

Щодо витрат за 2 години роботи , витрачених адвокатом на отримання доказів по справі, асаме підготовка адвокатських запитів , листування тощо - то враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи (підготовка одного адвокатського запиту ) - суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з відповідача на користь позивача 1500 грн за 1 годину роботи за цим пунктом Акту ( п. 4).

Щодо правового аналізу відзиву на позовну заяву та консультування клієнта щодо правоовї позиції відповідача по справі ( п. 6 Акту) - 1 година роботи адвоката на суму 1500 грн, - то ознайомлення з відповідним відзивом та за наслідками такого ознайомлення вочевидь не вимагала від адвоката витрат часу у вказаному обсязі - адже не було складено відповідної заяви по суті ( відповіді на відзив) та фактично входило до витрат часу адвоктата на формування правової позиції по справі ( п. 3 Акту). За такого, приймаючи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, суд вважає необґрунтованою суму витрат на професійну правничу допомогу за цим пунктом .

Підсумовуючи викладене, на переконання суду, розумним розміром витрат на послуги адвоката у даному спорі є сума у розмірі 15 000 грн., інші заявлені витрати на послуги адвоката не відповідають вищенаведеними принципам та крітеріям розподілу витрат на професійну правничу допомогу - що суперечить принципу розподілу витрат.

Таким чином, заявлена позивачем вимога, відповідно до ст. 137,141 ЦПК України про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню судом частково, в розмірі 15 000 грн.

Керуючись ст. ст. 18, 141, 259, 263-265, 280, 281, 284, 430 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Стягнути з державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою виконання рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 21 грудня 2018 року по справі № 490/4465/18 в частині негайного поновлення на роботі за період з 21 грудня 2018 року по 30 вересня 2019 року, без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших загальнообов`язкових платежів, в розмірі 621 093 грн 62 коп.

Стягнути з державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 6210,93 гривень та витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду протягом 30 днів після складання повного тексту .

Реквізити сторін:

позивач: ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1

відповідач : Державне підприємство Адміністрація морських портів України , , 01135 м.Київ, пр.Перемоги,14 в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України , ідентифікаційний код 38728444, 54020 м.Миколаїв, вул.Заводська, 23

третя особа : Міністерство інфраструктури України, ідентифікаційний код 37472062, 01135 м.Київ, пр. Перемоги,14

Поівний текст рішення суду виготовлено 09 грудня 2020 року.

Суддя Гуденко О.А.