Провадження №22-ц/812/2031/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 грудня 2020 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Біляєвою В.М.,

за участі представників суб`єкта оскарження Іванченка І.В., Динника О.А.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу №490/6309/16-ц за апеляційною скаргою головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Онісіч Наталі Володимирівни на ухвалу, яку постановив Центральний районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Чулупа Олександра Степановича у приміщенні цього суду 23 грудня 2019 року, повний текст якої складений того ж дня, за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Онісіч (Сидорової) Наталі Володимирівни,

в с т а н о в и л а :

07 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Інгульського ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області, яка полягає у невжитті заходів щодо зняття арешту зі всього майна, що належить заявникові, накладеного відповідно до постанови про арешт майна боржника від 10 квітня 2017 року за виконавчим провадженням № 53233865, та просив скасувати арешт на все майно ОСОБА_1 .

Скарга мотивована тим, що при виконанні заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 листопада 2016 року про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина головним державним виконавцем Інгульського ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області накладено арешт на все майно, яке належить заявникові. Однак, підстави для звернення стягнення на його майно відпали, оскільки заборгованість з аліментів погашена повністю, аліменти сплачуються щомісячно, отже, немає підстав для подальшого продовження арешту майна, але державний виконавець не вчинив дій зі зняття арешту з майна.

Представник державної виконавчої служби в судове засідання не з`явився, надіслав суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні скарги.

Відзив обґрунтований тим, що у боржника інших доходів, на які можливо звернути стягнення, не виявлено, тому відсутні можливості забезпечення виконання рішення суду у спосіб іншій, ніж звернення стягнення на рухоме майно боржника.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2019 року скаргу задоволено.

Постановлено визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Онісіч (Сидорової) Наталі Володимирівни, яка полягає у невжитті заходів щодо зняття арешту на все майно, що належить ОСОБА_1 , накладеного відповідно до постанови про арешт майна боржника від 10 квітня 2017 року за виконавчим провадженням № 53233865, та скасувати постанову старшого державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 10 квітня 2017 року про накладення арешту на все майно ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 53233865.

Ухвала суду мотивована тим, що оскільки державним виконавцем встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів погашена та існує переплата, то немає підстав для звернення стягнення на майно, що йому належить, а за такого немає підстав для подальшого продовження арешту майна. Тому суд вважав, що вимоги скарги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі головний державний виконавець Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Онісіч Н.В. просила ухвалу суду скасувати, постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки боржник не працює, інших доходів, на які можливо звернути стягнення не виявлено, тому відсутні підстави забезпечення виконання рішення суду, ніж звернення стягнення на рухоме майно боржника. Погашення заборгованості зі сплати аліментів не є абсолютною підставою для зняття арешту, тому висновки суду про неправомірну бездіяльність та скасування постанови про арешт є помилковим.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Відзив мотивований тим, що у виконавчому провадженні арешт є стадією звернення стягнення на майно, складовою процедури примусового продажу майна і не є способом забезпечення. Державний виконавець на має права звертати стягнення, якщо заборгованість відсутня або є меншою визначеної величини, тому помилковою є позиція державного виконавця, що погашення заборгованості зі сплати аліментів не є безумовною підставою скасування арешту. При вирішенні питання допустимості (пропорційності) обмеження права власності за відсутності заборгованості заявник просив врахувати обставини, що зумовили накладення арешту та поведінку боржника у спірних відносинах.

Вимоги до судового рішення викладені у ст. 263 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні в Інгульському відділі державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (тепер Інгульський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)) перебуває виконавче провадженні № 53233865 (постанова про відкриття від 12 січня 2017 року) з виконання заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 листопада 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі ј частини всіх видів доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17 червня 2016 року і до досягнення дитиною відповідного віку (а.с. 143-145).

10 квітня 2017 року з метою забезпечення виконання рішення суду постановою старшого державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Сидорової Н.В. накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1

04 жовтня 2017 року державним виконавцем був проведений розрахунок заборгованості боржника ОСОБА_1 , відповідно до якого станом на 01 жовтня 2018 року заборгованість зі сплати аліментів становила 18 456 грн 80 коп.

Згідно із розрахунком заборгованості, проведеним головним державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Н. Онісіч від 05 березня 209 року (а.с. 180), станом на 01 березня 2019 року заборгованість щодо сплати аліментів у ОСОБА_1 відсутня, переплата складає 1696 грн.

23 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області із заявою, в якій, зокрема, просив винести постанову про скасування арешту на все його майно, посилаючись на те, що здійснив повне погашення заборгованості.

Оскільки арешт з майна знятий не був, заявник звернувся до суду з цією скаргою, вказуючи на протиправну бездіяльність державного виконавця щодо скасування арешту майна.

Суд, задовольняючи скаргу, погодився з доводами заявника, та виходив з того, що оскільки заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів погашена та існує переплата, то немає підстав для звернення стягнення на майно, що йому належить, а за такого немає підстав для подальшого продовження арешту майна.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

В силу статей 15, 16 ЦК України, статей 4, 5 ЦПК України кожен може звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав та свобод у спосіб, передбачений законом.

За приписами статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Зазначене конституційне положення відображено і у пункті 7 частини 3 статті 2 та статті 18 ЦПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» Законі України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2006 р. 1404-VІІІ (далі Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Отже, метою виконавчого провадження є примусове виконання судових рішень.

Відповідно до примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Законом передбачені порядок та підстави оскарження сторонами виконавчого провадження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1 ст. 74 Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ст. 451 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Таким чином, правом на звернення зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення мають сторони виконавчого провадження у разі порушення такими рішеннями, діями чи бездіяльністю їхніх особистих прав.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону звернення стягнення на кошти, інше майно (майнові права) боржника є заходами примусового виконання рішень.

Як зазначено у пункті 6 частини 3 статті 18 Закону, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника в установленому законом порядку.

В силу частин 1, 2, 5, 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Як зазначено у частинах 1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначені підстави для зняття виконавцем арешту з майна боржника. Зокрема, пунктом 7 частини четвертої даної статті передбачено, що підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Як вбачається з відзиву на скаргу ОСОБА_1 , до винесення державним виконавцем постанови про арешт майна боржника були направлені запити до Пенсійного фонду України та Державної фіскальної служби України для перевірки майнового стану боржника, та на підставі відповідей на вказані запити встановлено, що він не отримує жодних доходів (заробітної плати, пенсії тощо), та не має рахунків в банківських установах. Заявником такі відомості спростовані не були, доказів наявності в нього щомісячного доходу, грошових коштів, достатніх для виконання рішення суду про сплату аліментів ним ані державному виконавцеві, ані суду надано не було. При цьому факт погашення заборгованості з аліментів боржником не є відповідно до положень статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для зняття арешту з майна виконавцем.

Враховуючи положення статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», відсутність у боржника іншого майна та/або способу забезпечення виконання рішення суду про стягнення періодичних платежів, колегія суддів погоджується з аргументами апеляційної скарги про те, що у державного виконавця були відсутні підстави для зняття арешту з майна ОСОБА_1 , накладеного постановою старшого державного виконавця від 10 квітня 2017 року, а за такого не доведено порушень в діях державного виконавця вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Оскільки оскаржувана бездіяльність державного виконавця була вчинена відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця, законні права заявника не були порушено, тому в силу вимог статті 451 ЦПК України у задоволенні скарги слід відмовити.

За такого ухвалу суду, що переглядається, постановлено з порушенням вимог процесуального закону, а тому в силу пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційним судом ухвала суду скасована та постановлено нове судове рішення про відмову у скарзі, судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги в сумі 2102 грн., необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

Керуючись статтями 367, 368, 376, 381, 382 ПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Онісіч Наталі Володимирівни задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 23 грудня 2019 року скасувати, постановити нове судове рішення.

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Онісіч (Сидорової) Наталі Володимирівни відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 2102 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________________

Повний текст постанови складений 16 грудня 2020 року