Справа № 565/1313/20
Провадження № 2/565/598/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2020 року м.Вараш

Кузнецовський міський суд Рівненської області під головуванням судді Малкова В.В.

з участю: секретаря судового засідання Панчук Г.І.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судвовому засіданні в залі судових засідань Кузнецовського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житлом шляхом припинення сервітуту,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась в суд з позовом до відповідача про припинення сервітуту - права користування відповідачем квартирою АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира). В обґрунтування позову вказано, що шлюб між сторонами розірвано, спірна квартира належить позивачу, відповідач у квартирі з грудня 2019 року не проживає, проте зареєстрований у даній квартирі, що створює позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою. Також позивач вказує, що відповідач порушує норми співжиття та проявляє антигромадську поведінку.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, згідно якого просив відмовити в задоволенні позову повністю. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він зареєстрований та проживає у спірній квартирі з червня 2017 року і по теперішній час, іншого житла немає. Для купівлі спірної квартири були використані кошти відповідача, що виручені від продажу кімнати в гуртожитку, за час проживання у спірній квартирі відповідач особисто за власні кошти і власними силами здійснив ремонт у квартирі. Реєстрація відповідача у квартирі проведена у відповідності до вимог законодавства. Посилаючись на ст.156 ЖК УРСР відповідач вказує, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Крім того, відповідач наголошує, що позивач не надав належних доказів порушення відповідачем правил співжиття.

У відповіді на відзив позивач вказує, що відповідач, заперечуючи обставини наведені у позові про непроживання відповідачем у спірній квартирі та стверджуючи обставину проведення у квартирі ремонту особисто відповідачем за власні кошти, не подав жодного доказу на підтвердження таких обставин. Позивач вказує, що вона є одноосібним власником квартири та вважає, що сервітут підлягає припиненню у зв`язку із розірванням шлюбу між сторонами та систематичністю проявів відповідачем антигромадської поведінки по відношенню до позивача.

В судовому засіданні позивач просила задовольнити позовні вимоги з підстав наведених в позовній заяві та пояснила наступне. Відповідач з грудня 2019 року не проживає у спірній квартирі, доступу до квартири та ключів від неї не має. Відповідач застосовував домашнє насильство до позивача, яка є власником житла, чим порушував умови співжиття. Зокрема, позивач вказує, що у січні 2019 року відповідач завдав позивачу побоїв. У зв`язку із такими діями до відповідача були застосовані два заборонні приписи. 10.01.2020р. шлюб з відповідачем було розірвано.

В судовому засіданні відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю з підстав наведених у відзиві. Також вказав, що хоча власником спірної квартири документально є позивач, вказана квартира куплена за зароблені ним грошові кошти. Відповідач не проживає з лютого 2020 року у спірній квартирі через скандальну поведінку позивача, постійного місця проживання відповідач не має, тому проживає у різних місцях. Висловив бажання мати місце проживання у спірній квартирі.

Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши наявні у справі докази та керуючись законом, прийшов до наступного висновку.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб між сторонами був розірваний на підставі рішення Кузнецовського міського суду від 10.01.2020 (далі - рішення суду), яке в цій частині сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили.

Із рішення суду слідує, що під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, ОСОБА_2 пред`явив до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про поділ майна, що було придбане сторонами у шлюбі, зокрема квартири АДРЕСА_1 . Цим рішенням зустрічний позов ОСОБА_2 про поділ майна задоволено, спірну квартиру, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_1 , визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , виділено ідеальні частки у праві власності на вказану квартиру у розмірі по 1/2 за ОСОБА_2 та за ОСОБА_1 , визнано за ними право власності на 1/2 ідеальну частку квартири. Рішення Кузнецовського міського суду від 10.01.2020 в частині задоволення зустрічних позовних вимог скасовано постановою Рівненського апеляційного суду від 21.04.2020. Вказаною постановою Рівненського апеляційного суду в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовлено.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 листопада 2020 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_1 , форма власності приватна, підстава для державної реєстрації договір купівлі-продажу від 16.06.2017 №1565.

Відповідач зареєстрований у спірній квартирі з 29.06.2017 року, що підтверджується листом виконавчого комітету Вараської міської ради №1212/15-06 від 21.10.2020 та копією паспорта відповідача. Відповідач вселився до спірної квартири з відома позивача як її чоловік, в період шлюбу користувався спірною квартирою, зберігав свої речі, вів побут та проживав у квартирі. Вказані обставини сторонами не заперечувались.

Отже, право користування спірною квартирою у відповідача виникло з підстав, передбачених ст.395, 403 ЦК України (на підставі сервітуту).

Відповідно до ч.5 ст.403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном.

За приписами п.4 ч.1 ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Згідно із ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

На час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення відповідачу сервітуту - перебування у шлюбі з відповідачем, припинилися.

Разом з тим, статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно зі ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

За положеннями ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме: від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Відповідач тривалий час проживав в спірній квартирі - з моменту придбання у червні 2017 року спірної квартири під час шлюбу. До 07.02.2020 деякий час у спірній квартирі відповідач не проживав через наявність термінового заборонного припису Вараського ВП ГУНП в Рівненській області на спільне проживання з позивачем. З лютого 2020 року відповідач у спірній квартирі не проживає через відсутність доступу до неї. Іншого житла, в якому відповідач мав би змогу проживати, в судовому засіданні не вдалось встановити. Отже відповідач має достатні та триваючі зв`язки зі спірною квартирою як конкретним місцем його проживання, що є підставою вважати спірну квартиру житлом відповідача в розумінні ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

За правилами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц Верховний Суд зазначив, що при вирішенні справи щодо виселення особи чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції про захист прав людини і основоположних свободлише тоді, коли таке втручання здійснюється не тільки згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обгрунтовуючи необхідність позбавлення відповідача права користування спірною квартирою шляхом припинення сервітуту, позивач покликається на те, що відповідач систематично порушує правила співжиття шляхом застосування до неї домашнього насильства, що робить неможливим їх спільне проживання. Разом із тим, подані позивачем на підтвердження вказаних обставин листи Вараського ВП ГУНП в Рівненській області від 09.06.2020 та від 05.02.2020, довідка Вараського ВП ГУНП в Рівненській області від 12.09.2019 та висновок експерта №157 від 25.11.2019 не є належними доказами на підтвердження вчинення відповідачем відносно позивача домашнього насильства, інших порушень правил співжиття та його винуватості у вчиненні правопорушень. Крім того, вказані письмові документи містять інформацію про обставини, які мали місце до розірвання сторонами шлюбу у січні 2020 року, тобто до припинення обставини, яка була підставою для встановлення відповідачу сервітуту.

Інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, крім тих, що наведені у позові, у судовому засіданні встановлено не було.

Враховуючи, що позивач є власником спірної квартири, спірна квартира є єдиним житлом відповідача, відповідач не є таким, що самоправно вселилася до жилого приміщення, позбавлення відповідача права користування житлом, у якому він проживає протягом тривалого часу, не є співмірним з наслідками втручання у право відповідача на повагу до житла.

За таких обставин у задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідача права користування житлом шляхом припинення сервітуту необхідно відмовити, через їх безпідставність та недоведеність.

Оскільки в задоволенні позовних вимог суд відмовляє повністю, судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову, розподілу не підлягає та повністю покладається на позивача. Доказів понесення відповідачем інших судових витрати по справі суду не надано.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 526, 598, 625, 1048-1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81,141, 258,259,263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України НОМЕР_2 ) про позбавлення права користування житлом шляхом припинення сервітуту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду через Кузнецовський міський суд Рівненської області або безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Головуючий

Повне рішення суду складене і підписане головуючим 15.12.2020 року.