Провадження № 22-ц/812/2091/20
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 грудня 2020 року м. Миколаїв

справа № 489/742/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Тищук Н.О.,

секретар судового засідання Богуславська О.М.,

учасники справи: представник позивача Валентова К.В., представник відповідача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухваленого 27 жовтня 2020 року під головуванням судді Кокорєва В.В. в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено 16 листопада 2020 року, у цивільній справі

за позовом

Миколаївської міської ради (далі - Рада) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕСТЕТИК-1» (далі- ТОВ «ЕСТЕТИК-1»), ОСОБА_2 про скасування записів про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язання повернути земельну ділянку,

в с т а н о в и в:

В лютому 2020 року Рада звернулась з позовом до ТОВ «ЕСТЕТИК-1», ОСОБА_2 про скасування записів про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язання повернути земельну ділянку.

Позивач зазначав, що 10 жовтня 2016 року уклав з ТОВ «ЕСТЕТИК-1» договір оренди землі № 11202, за умовами якого ТОВ «ЕСТЕТИК-1» надано земельну ділянку для обслуговування логістичного центру з автостоянкою, за умови збереження зелених насаджень, без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно, та зі строком дії договору до 10 жовтня 2019 року. В 2018 році відповідач на вказаній земельній ділянці здійснив будівництво об`єкта нежитлової нерухомості, а саме логістичний центр з автостоянкою, без дозволу орендодавця та власника орендованої земельної ділянки, а також оформило на нього право власності, чим фактично порушило умови укладеного між сторонами договору оренди.

10 травня 2019 року між ТОВ «ЕСТЕТИК-1» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу логістичного центру з автостоянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горобченко С.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 912. При цьому договір оренди землі від 10 жовтня 2016 року № 11202, укладений між позивачем та ТОВ «ЕСТЕТИК-1» не припинив 10 травня 2019 року свою дію в цілому, а відбулася заміна сторони в зобов`язанні, а саме орендаря, з ТОВ «ЕСТЕТИК-1» на ОСОБА_2 .

Позивач також зазначив, що наразі речове право на нерухоме майно логістичного центру з автостоянкою зареєстровано за ОСОБА_2 , номер запису про право власності № 31490431 від 10 травня 2019 року.

Посилаючись на те, що ТОВ «ЕСТЕТИК-1» здійснив самочинне будівництво логістичного центру з автостоянкою на належній позивачу земельній ділянці без згоди останнього, зареєстрував право власності на вказаний об`єкт, а згодом здійснив його відчуження на користь ОСОБА_2 , та подальше самовільне зайняття ОСОБА_2 земельної ділянки, тим самим порушуючи права територіальної громади міста, позивач просив суд скасувати запис про право власності № 26904111 від 03 липня 2018 року, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про державну реєстрацію за ТОВ «ЕСТЕТИК-1» права власності на логістичний центр з автостоянкою загальною площею 13,6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101; визнати недійсним договір купівлі - продажу логістичного центру з автостоянкою від 10 травня 2019 року, укладеного між ТОВ «ЕСТЕТИК-1» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горобченко С.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 912; скасувати запис про право власності № 31490431 від 10 травня 2019 року, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на логістичний центр з автостоянкою загальною площею 13,6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101. Також, позивач просив зобов`язати ОСОБА_2 повернути Миколаївській міській раді самовільно зайняту земельну ділянку площею 1170 кв. м., кадастровий номер :02:002:0095, розташовану по АДРЕСА_2 у придатному для використання стані шляхом звільнення її від будівель та споруд у тому числі будівель та споруд логістичного центру з автостоянкою загальною площею 13,6 кв. м. ( АДРЕСА_1 ) та стягнути з відповідачів судові витрати.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити Раді у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що вимоги позивача є безпідставними через недоведеність. Зазначала, що в 2018 році ТОВ «ЕСТЕТИК-1» збудував на орендованій земельній ділянці об`єкт нежитлової нерухомості - логістичний центр з автостоянкою та оформив на нього право власності. 10 травня 2019 року між ТОВ «ЕСТЕТИК-1» та нею було укладено договір купівлі - продажу логістичного центру з автостоянкою. Оскільки будівництво спірного логістичного центру було здійснено на земельній ділянці, яка знаходилася в оренді у замовника і була надана для його розміщення та при наявності декларації про готовність об`єкту до експлуатації, тому вважає, що логістичний центр з автостоянкою не є самочинним будівництвом. Враховуючи, що ТОВ «ЕСТЕТИК-1» не здійснювало самочинного будівництва, останнє мало право оформити документи та зареєструвати набуті права. Оскільки, на момент укладення спірного договору купівлі-продажу від 10 травня 2019 року жодним судовим рішенням не було встановлено незаконність набуття ТОВ «ЕСТЕТИК-1» права власності на логістичний центр з автостоянкою, то відсутні правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу цього майна.

Позивачем не доведено, що набуття ФОП ОСОБА_2 право власності за договором купівлі-продажу логістичного центру з автостоянкою є незаконним. З моменту купівлі відповідного майна, фактичним орендарем за договором оренди землі від 10 жовтня 2016 року стала ФОП ОСОБА_2 . Саме до неї, як власника нерухомого майна, перейшло право оренди за договором оренди, без потреби в повторному оформленні права оренди на спірну земельну ділянку. У зв`язку з цим, доводи позивача в частині самовільного зайняття земельної ділянки є помилковими.

ОСОБА_2 вважає, що набула права власності на законних підставах.

ТОВ «ЕСТЕТИК-1» також подало відзив на позовну заяву, у якому просило у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що РАДА не є стороною договору купівлі-продажу логістичного центру з автостоянкою по Херсонскому шосе, 1г в м. Миколаєві від 10 травня 2019 року, в позовній заяві не наведено встановлених законом підстав для визнання цього договору недійсним. 18 січня 2018 року Управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю Ради за № 80 зареєстровано подане відповідачем повідомлення про початок виконання будівельних робіт з будівництва логістичного центру з автостоянкою за адресою: Херсонське шосе ріг вул. Будівельників, відповідно до якого земельна ділянка використовується для будівництва на підставі договору №11202 від 10 жовтня 2016 року. 14 серпня 2018 року Управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю Ради за №МК78 зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації логістичного центру з автостоянкою. На підставі запису про право власності № 26904111 від 03 липня 2018 року за ТОВ «ЕСТЕТИК-1» зареєстровано право власності на вказаний об`єкт нерухомості. Таким чином, ТОВ «ЕСТЕТИК-1» було дотримано всі вимоги закону при будівництві та введені в експлуатацію логістичного центру з автостоянкою.

Оскільки ОСОБА_2 є добросовісним набувачем логістичного центру з автостоянкою, позбавлення її права власності не відповідає принципу пропорційності втручання в приватне право власності. Право власності на землю є відмінним від права власності на об`єкт нерухомості розташований на цій земельній ділянці. Таким чином, повернення спірної земельної ділянки не може тягнути за собою позбавлення права власності на об`єкт нерухомого майна, який на ній розташований, що виключає можливість ефективного захисту права власності позивача на землю шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Крім того, відповідачі заявляли про підвідомчість спору господарським судам виходячи з суб`єктного складу учасників справи та наявністю господарських правовідносин сторін.

Позивач надав відповідь на відзиви, у якому просив позов задовольнити, посилаючись на те, що логістичний центр з автостоянкою зведений ТОВ «ЕСТЕТИК-1» самочинно, без згоди власника земельної ділянки, а отже без достатніх законних підстав, то за договором купівлі-продажу від 10 травня 2019 року був проданий об`єкт самочинного будівництва, на яке ТОВ «ЕСТЕТИК-1» неправомірно оформило право власності. Вказане свідчить і про незаконність набуття ОСОБА_2 відповідного майна. Оскільки у ОСОБА_2 відсутні правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку (договір припинився), а отже правові підстави використання нею спірної земельної ділянки відсутні. Земля підлягає поверненню територіальній громаді м. Миколаєва в особі Ради у придатному для використання стані, шляхом звільнення її від будівель та споруд.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2020 року позов задоволено. Постановлено скасувати запис про право власності № 26904111 від 03 липня 2018 року, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про державну реєстрацію за ТОВ «ЕСТЕТИК-1», , права власності на логістичний центр з автостоянкою загальною площею 13,6 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Визнати недійсним договір купівлі - продажу логістичного центру з автостоянкою від 10 травня 2019 року, укладений між ТОВ «ЕСТЕТИК-1», () та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), що посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горобченко С. Г. та зареєстрований в реєстрі за № 912.

Скасувати запис про право власності № 31490431 від 10 травня 2019 року, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про державну реєстрацію за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , права власності на логістичний центр з автостоянкою загальною площею 13,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Зобов`язати ОСОБА_2 повернути Миколаївській міській раді самовільно зайняту земельну ділянку площею 1170 кв.м., кадастровий номер :02:002:0095 по АДРЕСА_2 у придатному для використання стані шляхом звільнення її від будівель та споруд, у тому числі будівель та споруд логістичного центру з автостоянкою загальною площею 13,6 кв.м. ( АДРЕСА_1 ).

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ТОВ «ЕСТЕТИК-1» без дозволу власника земельної ділянки здійснив на ній будівництво нерухомості, яке є самочинним будівництвом, право власності на яке не виникає.

Таким чином, спірна державна реєстрація відбулась на підставі документів, які не засвідчують в установленому законом порядку право власності на об`єкт нерухомого майна. Договір купівлі-продажу логістичного центру з автостоянкою від 10 травня 2020 року між ТОВ «ЕСТЕТИК-1» та ОСОБА_2 укладений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки ТОВ «ЕСТЕТИК-1» не був належним власником зазначеного нерухомого майна і не мав права його відчужувати. Як наслідок визнання договору недійсним, підлягають задоволенню і вимоги про скасування запису про право власності внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на логістичний центр з автостоянкою.

Обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку та державної реєстрації майнового права на неї. Відсутність таких документів, свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки. Враховуючи те, що земельна ділянка перебуває у володінні ОСОБА_2 без належних правових підстав, суд відповідно до статті 212 ЗК України вважає за необхідне зобов`язати ОСОБА_2 повернути земельну ділянку у стані придатному для використання шляхом звільнення її від будівель та споруд, у тому числі будівель та споруд логістичного центру з автостоянкою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки відповідачі у справі є суб`єктами господарювання, їх земельний спір з іншою юридичною особою, зокрема з органом місцевого самоврядування, щодо користування земельною ділянкою, наданою із земель державної або комунальної власності, належить до юрисдикції господарських судів.

Крім того, апелянт посилалась на те, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає, тому задоволення судом позовних вимог про скасування записів про право власності на нерухоме майно не забезпечить ефективного захисту прав позивача, оскільки таке рішення суду не буде виконане і державна реєстрація прав власності на нерухоме майно спірного об`єкту не зазнає змін. Оскільки апелянт не є особою, яка здійснила самочинне будівництво, а стала власником логістичного центру за договором купівлі-продажу, право власності якої зареєстровано в установленому законом порядку та одночасно набула право користування земельною ділянкою, також в порядку встановленому законом, то неможливо вважати законним і обґрунтованим рішення суду у задоволені вимог Ради про зобов`язання відповідача повернути самовільно зайняту земельну ділянку у придатному для використання стані шляхом знесення її від будівель та споруд.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга може бути задоволена частково з таких підстав.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Між тим, оскаржуване рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Так, із матеріалів справи вбачається, що 10 жовтня 2016 року Рада та ТОВ «ЕСТЕТИК-1» уклали договір оренди землі № 11202, на підставі рішення Миколаївської міської ради від 18 березня 2015 року № 46/46, а саме: Миколаївська міська рада передала, а ТОВ «ЕСТЕТИК-1» прийняло в оренду земельну ділянку для обслуговування логістичного центру з автостоянкою на Херсонському шосе ріг вул. Будівельників, площею 1170 кв.м., кадастровий номер № :02:002:0095, за умови збереження зелених насаджень, без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

В 2018 році ТОВ «ЕСТЕТИК-1» на вказаній земельній ділянці здійснило будівництво об`єкта нежитлової нерухомості, а саме логістичного центру з автостоянкою загальною площею 13,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та 3 липня 2018 року зареєструвало право власності на цей об`єкт за № 26904111 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

10 травня 2019 року ТОВ «ЕСТЕТИК-1» уклало з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу вказаного логістичного центру з автостоянкою, та цього ж дня за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на це нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 31490431.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

За змістом частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Відповідно до частини першої ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивачки, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Разом з тим за приписами частини другої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частин першої та другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та ФОП, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною першою статті 20 ГПК України унормовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

- справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП;

- справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.

Таким чином, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Статтями 25, 26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право і дієздатністю, та не обмежує їх.

Набуття статусу ФОП не означає, що усі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, а спори з її участю належать до господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно.

Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

За статтею 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

За положеннями статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (частина перша статті 320 ЦК України).

Фізична особа, яка є власником, зокрема, нерухомого майна, має право використовувати його для здійснення підприємницької діяльності.

Відносини суб`єктів господарювання з органами місцевого самоврядування врегульовано статтею 23 ГК України, за частинами першою, четвертою, шостою та сьомою якої органи місцевого самоврядування здійснюють свої повноваження щодо суб`єктів господарювання виключно в межах, визначених Конституцією України, законами про місцеве самоврядування та іншими законами, що передбачають особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі, іншими законами. Органи місцевого самоврядування можуть здійснювати щодо суб`єктів господарювання також окремі повноваження органів виконавчої влади, надані їм законом.

Незаконне втручання органів та посадових осіб місцевого самоврядування у господарську діяльність суб`єктів господарювання забороняється. Не допускається видання правових актів органів місцевого самоврядування, якими встановлюються не передбачені законом обмеження щодо обігу окремих видів товарів (послуг) на території відповідних адміністративно-територіальних одиниць.

Органи, посадові та службові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед суб`єктами господарювання, підстави, види і порядок якої визначаються Конституцією України та законом.

Спори про поновлення порушених прав суб`єктів господарювання та відшкодування завданої їм шкоди внаслідок рішень, дій чи бездіяльності органів, посадових або службових осіб місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень вирішуються в судовому порядку.

Також статтею 147 ГК України визначені гарантії та захист майнових прав суб`єктів господарювання, за якими майнові права суб`єктів господарювання захищаються законом, а вилучення державою у суб`єкта господарювання його майна допускається не інакше як у випадках, на підставах і в порядку, передбачених законом.

Збитки, завдані суб`єкту господарювання порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.

Право власності та інші майнові права суб`єкта господарювання захищаються у спосіб, зазначений у статті 20 цього Кодексу.

У справі, що розглядається, ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем (далі ФОП), що підтверджується відповідним свідоцтвом про державну реєстрацію ФОП (т. 1 а.с. 80).

Звертаючись з вимогою до ТОВ «ЕСТЕТИК-1» про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності за відповідачем на логістичний центр з автостоянкою загальною площею 13,6 кв.м., що знаходяться за адресом: АДРЕСА_1 , Рада посилалась на те, що товариство самовільно побудувало логістичний центр з автостоянкою без дозволу орендодавця, а тому цей об`єкт є самочинним.

Обґрунтовуючи вимоги про визнання недійсним зазначеного договору купівлі-продажу логістичного центру з автостоянкою, Рада зазначала, що оскільки ТОВ «ЕСТЕТИК-1» не набув права власності на цей об`єкт, який є самочинним, то товариство не мало права і на відчуження такого нерухомого майна.

Позов до ОСОБА_2 про скасування запису права власності за останньою на вказаний логістичний центр з автостоянкою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Рада обґрунтувала тим, що вказаний запис оформлено на підставі недійсної угоди.

Із матеріалів справи вбачається, що цей логістичний центр з автостоянкою був збудований ТОВ «ЕСТЕТИК-1» на земельній ділянці, цільове призначення якої для розміщення та експлуатації будівель і споруд транспортних послуг та допоміжних операцій (т. 1 а.с. 108), а тому в силу свого правового режиму є таким, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа суб`єкт господарювання за статтею 55 ГК України.

Тож спір виник у межах правовідносин з набуття суб`єктами господарювання права власності на об`єкт, який використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а також користування земельною ділянкою, на якій знаходиться цей об`єкт.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

За змістом спірних правовідносин, суб`єктним складом сторін спору, законодавством, що застосовується до цих правовідносин, цей спір є господарським, та має розглядатися господарським судом за правилами господарського судочинства.

Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 лютого та 1 квітня 2020 року у справах № 916/385/19 (провадження № 12-167гс19) та № 320/5724/17 (провадження № 14-385цс19) відповідно.

Посилання представника позивача на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 25 листопада 2019 року по справі № 915/1305/18, в якому на думку позивача встановлено, що ОСОБА_2 укладала спірну угоду купівлі-продажу логістичного центру з автостоянкою саме як фізична особа, є необґрунтованими, оскільки по даній справі судом досліджувались підстави розірвання договору оренди земельної ділянки, укладеного Радою з ТОВ «ЕСТЕТИК-1». Спірний же договір купівлі-продажу між ТОВ «ЕСТЕТИК-1» та ОСОБА_2 , а також правовий статус осіб цього договору, не був предметом доказування по вказаній справі. Тому зазначена постанова господарського суду не має преюдиціального характеру для даної справи яка розглядається.

Щодо посилання позивача на висновки, викладені у постанові Верховного суду від 11 квітня 2017 року у справі № 808/2298/15, а також постановах Великої Палати Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року (справа № 911/488/18), 4 квітня 2018 року (справа № 817/1048/16), 4 грудня 2018 року (справа № 915/1377/17), 4 вересня 2018 року (справа № 823/2042/16), слід вказати, що наведені вище постанови містять висновки про те, чи належить відповідний спір у цих справах до юрисдикції адміністративних судів, чи вирішення такого спору має здійснюватись в порядку господарського чи цивільного судочинства залежно від суб`єктного складу сторін.

При цьому правовий статус учасника справи фізичної особи та фізичної особи-підприємця, судом не досліджувався.

Тому практика Верховного Суду, на яку посилається позивач, не застосовується до спірних правовідносин у справі, що розглядається.

У частинах першій і другій статті 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 і 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ураховуючи, що суд першої інстанцій розглянув по суті заявлених позовних вимог спір, що за своїм предметом підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, судове рішення, ухвалене у цій справі, слід скасувати, а провадження у справі - закрити.

З огляду на те, що апеляційний суд на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України дійшов висновку про закриття провадження у справі, відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України у редакції Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» позивачеві роз`яснюється його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Миколаївського апеляційного суду із заявою про направлення справи до відповідного суду господарської юрисдикції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В зв`язку тим, що вимоги апеляційної скарги задоволені частково, а провадження у справі закрито, з позивача на користь апелянта підлягає стягненню сплачений останнім при подачі скарги судовий збір у розмірі 27734 грн 26 коп.

Керуючись статтями 367, 374, 377, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2020 року у справі № 489/742/20 скасувати.

Провадження у справі № 489/742/20 закрити.

Стягнути з Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_2 27734 грн. 26 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст.389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський Судді Т.Б. Кушнірова Н.О. Тищук

Повне судове рішення складено 24 грудня 2020 року.