Єдиний унікальний номер 234/3782/17
Номер провадження 22-ц/804/3062/20
Єдиний унікальний номер 234/3782/17
Номер провадження 22-ц/804/3062/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Азевича В.Б., Никифоряка Л.П.,

секретар Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 червня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики (суддя першої інстанції Лутай А.М.)

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому після уточнення позовних вимог, зазначив, що 13 жовтня 2014 року він уклав із ОСОБА_1 , відповідачем у справі, договір займу, згідно якого передав йому грошові кошти в сумі 70 000,00 гривень з умовою повернення до 01 січня 2015 року. Договір укладений в письмовій формі у вигляді розписки. По закінченню зазначеного строку відповідач борг не повернув, тому у відповідності до ст. 625 ЦК України станом на 15.03.2017р сума боргу з урахуванням індексу інфляції та витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 267,20грн, разом становлять 127 986,95 грн.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 23 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 13.10.2014 року в розмірі 70 000,00 грн, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 4 625,75 грн, інфляційні втрати у розмірі 47 171,60 грн, а всього 121 797,35 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 205,87 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, вважає, що судом першої інстанції справу розглянуто в односторонньо з порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування доводів скарги вказує, що судом першої інстанції не повною мірою визначено та не виявлено справжньої правової природи боргових зобов`язань, які нібито виникли між позивачем та відповідачем, а зроблений правовий висновок прийнятий на підставі дослідження боргової розписки та висновку судово-почеркознавчої експертизи від 17.08.2018 року № 1947, який виконано з дослідженням лише рукописного тексту без урахування відповідності підпису в розписці, особистому підпису ОСОБА_1 , тобто без визначення належності виконаного в розписці підпису відповідача.

Наголошує на тому, що грошові кошті у позивача в борг не брав, договорів позики не укладав, розписки про передачу грошей не складав. Представлена суду розписка написана почерком схожим на почерк ОСОБА_1 , як і підпис схожий, але ОСОБА_1 не впевнений, про що і повідомляв суд першої інстанції, що проведена судова почеркознавча експертиза повною мірою не визначає ким зроблено підпис в наданій позивачем розписці, що не виключає можливість проведення авто підбору підпису відповідача іншою особою. Позивачем не надано суду, крім розписки, інших доказів виникнення між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 позикових зобов`язань за яких відбулася передача коштів у борг з обов`язком повернення.

Зі змісту розписки від 13.10.2014 року, яка надана позивачем до суду, як доказ, вона не відповідає ознакам притаманним для договору позики, а вимоги позивача нікчемні та такі, що не відповідають закону.

Також зазначає, що в супереч клопотанню відповідача та його представника про відкладення розгляду справу у зв`язку із запровадженням карантину на території України, через спалах гострої респіраторної хвороби COVID-19, 23 червня 2020 року судом було розглянуто справу та ухваленно рішення.

ОСОБА_1 просив рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 червня 2020 року скасувати, та ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги, та додатково пояснив, що ОСОБА_1 не виключає складення зазначеної розписки, але оскільки не пам`ятає такої обставини, то має сумнів в її написанні.

Представник позивача Колотія Губенко О.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 жовтня 2014 року між позивачем ОСОБА_2 і відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу в борг грошові кошти в розмірі 70 000,00 гривень, а останній зобов`язався повернути позивачу таку ж суму грошових коштів в строк до 01.01.2015р.

Факт укладення між сторонами договору позики, а також передання позивачем відповідачу грошових коштів за договором, підтверджується оригіналом розписки про отримання грошових коштів, написаної власноруч відповідачем 13.10.2014 року, яка міститься в матеріалах справи.

ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором позики не виконав, борг у визначений договором строк не повернув, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму позичених 13.10.2014 року грошових коштів у розмірі 70 000,00 грн.

Частково задовольняючі позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не виконав зобов`язання взяті на себе, та не погасив борг перед позивачем у сумі 70000 грн. з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, на підставі ст. 625 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Вирішуючи спір та належним чином дослідивши надані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд першої інстанції, встановивши факт передання позивачем відповідачу в позику коштів та зобов`язання повернути кошти, установив дійсну правову природу правовідносин сторін, що виникли на підставі договору позики.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленої у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, а також із висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що між сторонами було укладено договір позики, відповідно неправильно застосував до спірних правовідносин ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України не заслуговують на увагу.

З матерілаів справи вбчається, що 13.10.2014 року ОСОБА_1 була написана розписка, відподвіно до якої, він узяв у борг у ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 70000 грн, та зобов`язався повернути борг до 01.01.2015 року (т1 а.с.23 оригінал розписки).

Заперечуючи проти позову і стверджуючи про відсутність між сторонами договірних правовідносин з приводу позики грошових коштів, з підстав того, що відповідач не підписував вказану розписку та не брав грошові кошти, останній не надав доказів на підтвердження цих обставин.

Натомість, відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи від 17 серпня 2018 року № 1947 рукописний текст розписки, датованої 13.10.2014 року, від імені ОСОБА_1 виконано самими ОСОБА_1 , при цоьому досліджувався весь рукописний текст разом із підписом особи (т.1 а.с.137-139).

Враховуючи відсутність доказів про те, що текст розписки складений та підписаний іншою особою, а не ОСОБА_1 суд першої інстанції вірно оцінив вказану розписку як борговий документ, який підтверджує існування між сторонами позикових зобов`язань.

Доводи скарги стовоно того, що ніяку рописку відповдіач вланоруч не писав спрасовуються матеріаліми справи да висновком експерта. До того ж, як пояснив у судовому засіданні представник відповідача, останній не виключає можливості написання ним розписки, але не пам`ятає цього.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції, дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки наявність оригіналу боргової розписки у позивача із зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Так, доведено факт одержання коштів відповідачем ОСОБА_1 , за спірним договором позики, складання ним відповідної розписки від 13.10.2014, оригінал якої містяться в матеріалах справи, а також доведено, що відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики відповідно до умов договору позики не виконав.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Доводи відповідача стосовно того, що прийняття рішення про розгляд справи за відсутністі сторони відповідача є необгрнутованими, ослькіки відповідач не був позбавлений скористатись своїм правом про участь у судовому засіданні поза межами приміщення суду, а також надати свої письмові пояснення.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

В.Б. Азевич

Л.П. Никифоряк

Повний текст судового рішення складено 23 грудня 2020 року.

Головуючий-суддя О. В. Халаджи