Справа № 408/3108/20-ц
Провадження № 2-о/408/470/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року смт Біловодськ

Біловодський районний суд Луганської області у складі:

головуючого Соболєва Є.О.

при секретареві Савенко Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , про встановлення фактів, що мають юридичне значення, заінтересована особа: Новопсковський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків),

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеною заявою, в обґрунтування якої вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Довжанськ (Свердловськ), Луганської області, помер її чоловік ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , причина смерті хронічна серцева недостатність, атеросклеротичний кардіосклероз.

Оскільки Новопсковським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) було відмовлено у реєстрації смерті ОСОБА_2 , який не зміг провести цю реєстрацію через сумнів у легітимності лікарського свідоцтва про смерть, заявник просить встановити факт смерті її чоловіка у певний час, що необхідно для отримання свідоцтва про смерть встановленого зразка.

Також з`ясувалось, що у свідоцтві про одруження заявника є відмінність у написанні її по батькові, замість правильного (мовою оригіналу) « ОСОБА_3 » помилково вказано « ОСОБА_4 », що пояснюється допущенням описки при внесенні даних. Зазначена невідповідність перешкоджає заявнику у реалізації її прав на спадкування та оформленні необхідних документів, пов`язаних зі смертю її чоловіка, оскільки не дозволяє прямо відобразити їх родинний зв`язок.

Внести виправлення до свідоцтва про одруження або документально підтвердити факт наявності родинних відносин з померлим чоловіком заявник не має можливості, тому вимушена звернутись до суду із зазначеною заявою.

До початку судового розгляду представник заявника адвокат Куліш Б.М. надав клопотання, в якому просив розглянути справу без його участі та без участі заявника.

Заінтересована особа Новопсковський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) надіслала письмову заяву, в якій просила розглянути справу на розсуд суду згідно вимог чинного законодавства за відсутності представника відділу.

Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Згідно з п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року « Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника.

На підставі п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

З копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 дійсно вбачається, що в ньому допущена описка в по батькові заявника.

Так, по батькові заявника вказано (мовою оригіналу) « ОСОБА_4 », але з копіїпосвідки про народження № НОМЕР_2 , батьком заявника є (мовою оригіналу) ОСОБА_5 . Також, з копії паспорта заявника серії НОМЕР_3 та копії довідки про присвоєння ідентифікаційного номера вбачається, що заявниця по батькові ОСОБА_6 . Разом з тим, заявницею були надані фото родини ОСОБА_7 , де зображені заявник, померлий ОСОБА_2 та їх донька.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 заявник надала копію лікарського свідоцтва про смерть № 111 від 16.04.2019, яка видана органами окупаційної влади, згідно яких ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м Довжанськ (Свердловськ), Луганської області, причина смерті хронічна серцева недостатність, атеросклеротичний кардіосклероз, а також відмову у проведенні державної реєстрації смерті та фото з місця поховання.

Оцінюючи надані суду документи в сукупності, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

На підставі вищевикладеного, суд вважає факт родинних відносин заявника з померлим, а також факт смерті ОСОБА_2 встановленим.

Таким чином, керуючись ст.ст. 13, 76-81, 89, 90, 263-265, 293, 294, 315-317, 430 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити юридичний факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , іпн. НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , є дружиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України, уродженець смт Медвеже (Володарськ) м Довжанськ (Свердловськ) Луганської області, за життя був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , помер у місті Довжанськ (Свердловськ), Луганська область, Україна, ІНФОРМАЦІЯ_1 , причина смерті хронічна серцева недостатність, атеросклеротичний кардіосклероз.

Рішення набирає законної сили в порядку визначеному ст. 273 ЦПК України, та може бути оскаржене безпосередньо до Луганського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його підписання.

Рішення, в частині встановлення факту смерті, підлягає негайному виконанню, оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення підписане 21 грудня 2020 року.

Головуючий: Є.О. Соболєв