ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 грудня 2020 року

м. Харків

справа № 643/10993/20

провадження № 22-ц/818/4421/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря Кравченко О.О.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

відповідач - ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 20 липня 2020 року в складі судді Сугачової О.О.,

у с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом, в якому просили вселити їх у квартиру АДРЕСА_1 та відшкодувати моральну шкоду ОСОБА_5 - в розмірі 150 000 грн, ОСОБА_4 - в розмірі 100 000 грн, ОСОБА_3 - в розмірі 100 000 грн, ОСОБА_3 - в розмірі 100 000 грн, ОСОБА_1 - в розмірі 100 000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 07 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було укладено договір займу грошових коштів в сумі 369 000,00 грн, що в еквіваленті за курсом НБУ становило - 45 000,00 доларів США, які ОСОБА_1 зобов`язався повернути до 06 червня 2013 року.

У забезпечення виконання зобов`язання, ОСОБА_3 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 передали ОСОБА_7 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , про що 07 грудня 2012 року уклали договір іпотеки, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Юдиною О.С., та зареєстрований за № 2832.

Обтяження нерухомого майна іпотекою було зареєстровано у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек України.

На підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І., реєстраційний № 259 укладеного у відповідності до статті 38 Закону України «Про іпотеку» між іпотекодержателем (продавцем) ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (покупцем), останньому належить квартира АДРЕСА_1 .

В даній квартирі зареєстровані та мешкають: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_8 були задоволені. Усунено ОСОБА_8 перешкоди у користуванні житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_8 у користуванні даним житловим приміщенням. Виселено з квартири АДРЕСА_1 . та знято з реєстраційного обліку ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Зобов`язано відповідачів передати ОСОБА_8 ключі від квартири та вселено ОСОБА_8 у квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2017 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

На даний час квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 23 червня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Калінчук І.В. за реєстровим № 688.

Вважають, що вони не втратили право на проживання у вказаній квартирі. Однак 30 червня 2020 року новий власник попросив звільнити житло, у зв`язку із чим позивачі були вимушені залишити житло та позбавлені можливості проживати у квартирі АДРЕСА_2 .

У липні 2020 року ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 звернулися до суду з заявою про забезпечення позову та просили вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , заборони будь - якого відчуження цього майна та відключення від комунальних послуг (опалення, електроенергія, вода, каналізація), або вселення інших осіб.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що в провадженні Московського районного суду м. Харкова знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про вселення в квартиру АДРЕСА_1 та стягнення моральної шкоди. Вважають, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити ефективний захист позивачами своїх прав.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20 липня 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що зазначені заявниками обставини на підтвердження існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду не є достатніми для того, щоб дійти висновку про необхідність обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову в майбутньому може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

04 серпня 2020 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просили ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з 23 червня 2020 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 23 червня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Калінчук І.В., реєстровий № 688. Однак, постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 643/3296/16-ц рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2017 року, якими їх було виселено з указаного житла, скасовано, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. ОСОБА_6 неодноразово висловлювався щодо можливості продажу спірного житла.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявників від можливих недобросовісних дій з боку відповідачів з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 150 ЦПК України передбачені види забезпечення позову, а саме: накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановлення обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передача речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупинення митного оформлення товарів чи предметів; арешт морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Предметом позову є вселення в квартиру АДРЕСА_1 , та відшкодування моральної шкоди.

В заяві про забезпечення позову ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 просили, зокрема, накласти арешт на вказане житло, заборонити його відчуження та відключити від комунальних послуг (опалення, електроенергії, води, каналізації).

Отже, вид забезпечення позову, який просять застосувати позивачі, не є співмірним з позовними вимогами.

Що стосується такого виду забезпечення позову, який просили застосувати позивачі, як заборона вселення будь яких осіб в спірне житло, то слід зазначити таке.

Із наданих позивачами доказів вбачається наявність спору щодо вказаного житла, оскільки ОСОБА_6 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 Рішення суду, на підставі якого позивачів було виселено з цього житла, скасовано постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року. Отже, підстава, згідно з якою позивачів виселено з житла, втрачена.

Враховуючи, що ОСОБА_6 , як власник може надати дозвіл на проживання в квартирі до вирішення спору по суті, судова колегія вважає за необхідне в цій частині заяву про забезпечення позову задовольнити та заборонити вселення будь яких осіб в квартиру АДРЕСА_1 , з урахуванням того, що цей вид забезпечення позову є співмірним позовним вимогам.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення (пункт 1 частини першої статті 376 ЦПК України).

Враховуючи викладене, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні заяви в частині накладення арешту на вказане житло, заборони його відчуження та відключення від комунальних послуг (опалення, електроенергії, води, каналізації) і задоволення заяви в частині вселення будь яких осіб в квартиру АДРЕСА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_5 -задовольнити частково.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 20 липня 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Заяву ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про забезпечення позову задовольнити частково.

Заборонити вселення будь яких осіб в квартиру АДРЕСА_1 .

Заяву про забезпечення позову в іншій частині - залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постановлено складено 22 грудня 2020 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

О.М. Хорошевський