Постанова
Іменем України

11 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 147/1213/18
провадження № 61-23058св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького апеляційного суду від 19 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Якименко М. М., Ковальчука О. В., Сало Т. Б.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

На обґрунтування позову посилався на те, що він є спадкоємцем за законом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Він звернувся до Тростянецької державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, проте отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка мотивована тим, що він не надав доказів своєчасного прийняття спадщини, йому роз`яснено право на звернення до суду для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Зазначав, що він як спадкоємець фактично своєчасно прийняв спадщину, але протягом шести місяців з дня смерті матері не подав заяву про прийняття спадщини у зв`язку з тим, що був призваний та проходив військову службу по частковій мобілізації з 18 березня 2015 року до 12 квітня 2016 року та брав безпосередню участь в антитерористичній операції (далі АТО), забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах проведення АТО на території Донецької та Луганської областей. Ураховуючи наведене та вважаючи, що шестимісячний строк для прийняття спадщини він пропустив з поважних причин, просив визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини.

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 05 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини лише через два роки після закінчення військової служби. Позивач не навів обставин, які б перешкоджали йому звернутися до нотаріуса із відповідною заявою після того, як перестали існувати перешкоди для подання такої заяви, а саме закінчення військової служби.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 19 листопада 2019 року рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 05 вересня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Надано ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком у три місяці. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач впродовж шестимісячного строку, необхідного для прийняття спадщини, перебував на військовій службі, а також у зоні проведення АТО, що є поважною причиною пропуску строку.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників
У грудні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 , в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 19 листопада 2019 року, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у період з 11 серпня до 11 вересня 2015 року позивач перебував у зоні АТО, тому в цей період ОСОБА_1 дійсно не мав можливості звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Проте з 11 вересня 2015 року (прибуття із зони АТО) до 11 лютого 2016 року, позивач проходив службу у Тростянецькому об`єднаному військовому комісаріаті та військовій частині НОМЕР_1 у м. Гайсині Вінницької області, тому мав можливість звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 03 січня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у грудні 2019 року, тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.
Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається із земельної ділянки (паю) та житлового будинку з господарчими спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1 .
Спадкоємцями щодо майна померлої є чоловік ОСОБА_2 , син ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_4
ОСОБА_2 прийняв спадщину, так як був зареєстрований та проживав разом із померлою ОСОБА_3
ОСОБА_1 у жовтні 2018 році звернувся до Тростянецької державної нотаріальної контори Вінницької області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті його матері ОСОБА_3 .
Листом від 04 жовтня 2018 року № 590/02-14 Тростянецька державна нотаріальна контора Вінницької області повідомила ОСОБА_1 , що він до шести місяців з дня смерті ОСОБА_3 , тобто у строк передбачений законом для прийняття спадщини, не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини,. Доказів, які б свідчили про прийняття ним спадщини у нотаріальній конторі немає. Тому йому запропоновано надати докази, які б свідчили про прийняття спадщини після смерті спадкодавця. Роз`яснено, що у разі ненадання доказів своєчасного прийняття спадщини, він має право на звернення до суду для визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини (а. с. 7).
Згідно з довідкою Будянської сільської ради Тростянецького району Вінницької області від 17 жовтня 2018 року № 650, ОСОБА_3 , 1937 року народження, до дня своєї смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємцями майна померлої ОСОБА_3 є чоловік ОСОБА_2 та син ОСОБА_1 . Дочка ОСОБА_4 відмовилась від належної їй частини спадкового майна, про що є відповідна заява. Чоловік померлої ОСОБА_2 своєчасно прийняв спадщину, тому що проживав та був зареєстрований разом з померлою за однією адресою. Спадкоємець ОСОБА_1 також прийняв спадщину, але перебував безпосередньо у районах проведення АТО на території Донецької та Луганської областей з 18 березня 2015 року до 12 квітня 2016 року (Довідка військового комісаріату від 13 жовтня 2016 року № 271). До складу спадкового майна входить земельна ділянка (пай) та житловий будинок з господарськими спорудами на АДРЕСА_1 (а. с. 6).
Відповідно до копії з витягу з наказу керівника сектора «А» (по строковій частині) від 30 липня 2015 року № 213: «Вважати такими, що 30 липня 2015 року прибули до складу сил та засобів сектора «А», які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо у районах проведення АТО на території Донецької та Луганської областей, з метою виконання службових (бойових) завдань: капітана ОСОБА_1 , старшого офіцера відділення офіцерів запасу і кадрів» (а. с. 10).
Згідно з витягом з наказу керівника сектора «А» (по строковій частині) від 11 вересня 2015 року № 257: «Вважати такими, що 11 вересня 2015 року вибули зі складу сил та засобів сектора «А», які залучаються та беруть безпосередню участь в АТО, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах проведення АТО на території Донецької та Луганської областей до місця постійної дислокації: Тростянецький об`єднаний районний військовий комісаріат Вінницької області: капітана ОСОБА_1 , старшого офіцера відділення офіцерів запасу і кадрів» (а. с. 9).
Відповідно до довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 від 13 жовтня 2016 року № 271, ОСОБА_1 , 1965 року народження, згідно з Указом Президента України від 22 квітня 2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію» був призваний та проходив військову службу по частковій мобілізації з 18 березня 2015 року до 12 квітня 2016 року (а. с. 8).
Згідно з листом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 05 вересня 2019 року № 2012, ОСОБА_1 проходив службу на посаді старшого офіцера відділення запасу і кадрів з 18 березня до 10 листопада 2015 року, відповідно до наказу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 по частковій мобілізації. Інша інформація на вищезазначеного громадянина у Тростянецькому об`єднаному районному військовому комісаріаті відсутня (а. с. 72).
Відповідно до загальних положень про спадкування, викладених у статтях 1220, 1222, 1270 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, початком перебігу якого є час її відкриття.
За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Згідно із частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
За положеннями частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк на прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини.
За змістом цієї норми поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Верховного Суду: від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).
Вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи.
З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції зазначив, що перебування позивача на військовій службі впродовж визначеного законом шестимісячного строку є поважною причиною пропуску такого строку.
Проте такі висновки суду апеляційної інстанції є помилковими з огляду на таке.
Суди встановили, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому шестимісячний строк для прийняття спадщини сплив 11 лютого 2016 року.
Відповідно до довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 від 13 жовтня 2016 року № 271, ОСОБА_1 проходив військову службу по частковій мобілізації з 18 березня 2015 року до 12 квітня 2016 року.
Крім того, у період з 30 липня 2015 року до 11 вересня 2015 року позивач безпосередню брав участь в АТО, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо у районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.
Отже, період перебування позивача у зоні АТО (з 11 серпня 2015 року до 11 вересня 2015 року) є поважною причиною неподання саме у цей період заяви про прийняття спадщини, оскільки ОСОБА_1 у цей час брав безпосередню участь в АТО на території Донецької та Луганської областей, у зв`язку з чим повинен був дотримуватися відповідного режиму проходження військової служби.
Аналогійний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 24 липня 2020 року, справа № 729/559/18 (провадження № 61-1099св19).
Проте у період після 11 вересня 2015 року і до 12 квітня 2016 року ОСОБА_1 проходив військову службу по частковій мобілізації у Тростянецькому об`єднаному районному військовому комісаріаті, а тому у нього не було перешкод для подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини. З урахуванням того, що така заява може бути подана нотаріусу, а також уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування як особисто, так і поштою, відповідно до пункту 3 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.
Крім того, суд має враховувати тривалість неподання заяви про прийняття спадщини і після закінчення шестимісячного строку, передбаченого статтею 1270 ЦК України, дотримання заявником такої засади цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини лише у жовтні 2018 року, тобто після спливу значного періоду часу.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Враховуючи тривалість пропуску строку для прийняття спадщини, а також встановлені обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заявник не довів існування об`єктивних та непереборних перешкод для прийняття спадщини, та не довів, що пропуск зазначеного строку відбувся з поважних причин, а тому дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.
Водночас суд апеляційної інстанції неправильно застосував указані норми матеріального права та безпідставно скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону.
Суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо поважності причин пропуску строку, помилково зазначив, що військова служба по частковій мобілізації у Тростянецькому об`єднаному районному військовому комісаріаті є поважною причиною пропуску строку, проте такі висновки на правильність вирішення спору по суті не вплинули, оскільки суд правильно врахував тривалість пропуску без поважних причин строку подання заяви про прийняття спадщини після закінчення позивачем військової служби, що становить понад два роки.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Оскільки апеляційний суд безпідставно скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 та скасування рішення апеляційного суду і залишення в силі рішення суду першої інстанції, то із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 1 409,60 грн витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Постанову Вінницького апеляційного суду від 19 листопада 2019 року скасувати.
Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 05 вересня 2019 року залишити в силі.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 409,60 грн витрати зі сплати судового збору.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко