Справа № 536/1338/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м. Кременчук

Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі:

Головуючого судді - Колотієвського О.О.,

за участю секретаря судового засідання Пасєчнікової В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Кременчуцької районної державної адміністрації про відібрання малолітніх дітей,

ВСТАНОВИВ:

Позовна заява обґрунтована зокрема тим, що вона є матір`ю малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживали з нею за адресою: АДРЕСА_1 . На момент їх народження вона офіційно у зареєстрованому шлюбі не перебувала, а тому у свідоцтвах про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батьком був записаний у порядку ст.135 СК України з її слів ОСОБА_5 .

З 2012 року вона фактично проживала із своїм співмешканцем ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 . Відносини з ним не склалися і навесні 2015 року вона повернулася разом з дітьми проживати до помешкання її матері за адресою: АДРЕСА_1 .

З цього часу ОСОБА_2 почав часто приїздити до неї у нетверезому стані, у присутності дітей починав сварки з нею, штовхав її, наносив тілесні ушкодження руками та ногами, декілька разів силоміць відбирав дітей, а потім повертав їх їй через певний час. З приводу даних обставин вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів.

За вчинення по відношенню до неї хуліганських дій ОСОБА_2 неодноразово притягувався Глобинським районним судом Полтавської області до адміністративної відповідальності за ст.173 КУпАП. Також ОСОБА_2 піддавався адміністративному стягненню Кременчуцьким районним судом Полтавської області за керування автомобілем в стані алкогольного сп`яніння.

Через деякий час з метою нормального психологічного та морального розвитку дітей, а також уникнення подальших конфліктів, вони домовилися, що діти підуть до дитячого садочку в с. Максимівна Кременчуцького району Полтавської області та будуть тимчасово, до моменту вступу на навчання старшого сина до школи, перебувати разом із ОСОБА_2 та його матір`ю, а вона буде навіщати дітей та забирати їх до себе на вихідні та канікули.

В червні 2018 року ОСОБА_2 перестав виконувати їхні домовленості - категорично не пускав її бачитися з дітьми, на її телефонні дзвінки або не відповідає, або погрожує фізичною розправою, на подвір`я не пускає, випускає з загону собак, щоб вона не мала змоги зайти до його помешкання та побачитись з дітьми.

Вказувала, що старший син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зарахований до Градизької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 1 Глобинського району Полтавської області, де мав розпочати навчання з 1 вересня 2019 року. Але внаслідок протиправного утримання дітей відповідачем, відбувається порушення прав дитини на навчання та сам порядок навчального процесу.

Тобто з червня 2018 року та по теперішній час через самоправні та незаконні дії ОСОБА_2 , вона позбавлена можливості бачити дітей, спілкуватися з ними, брати участь в їх вихованні та розвитку. З приводу даних обставин вона неодноразово усно зверталася як до правоохоронних органів, так і до соціальних служб, але жодних результатів такі дії не принесли.

В подальшому 31.07.2019 року з метою повернення їй дітей вона письмово звернулася до Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької районної державної адміністрації, Недогірівської об`єднаної територіальної громади та Кременчуцького районного відділу поліції Кременчуцького відділу поліції.

У відповідь на її звернення Кременчуцька районна державна адміністрація як орган опіки та піклування листом від 13.08.2019 № 309/1-59 повідомила, що з метою захисту своїх прав та прав дітей вона може звернутися до суду щодо відібрання дітей від інших осіб, які тримають їх у себе не на підставі закону або рішення суду.

Крім того, враховуючи попередню хуліганську, антисоціальну та агресивну поведінку ОСОБА_2 , зловживання ним спиртними напоями, вона переживає за життя та здоров`я її дітей, а тому змушена звернутися до суду за захистом своїх батьківських прав та з метою захисту прав та інтересів своїх дітей.

Вона переконана, що її сини мають проживати з нею за місцем її реєстрації, що відповідає принципам Конвенції про права дитини та вимогам ст. 6 Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 року: малолітня дитина не повинна бути розлученою з матір`ю, крім випадків, коли є виключні обставини. Виключними обставинами можуть бути: відсутність самостійного доходу, зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальна поведінка, що може зашкодити розвиткові дитини.

Вона, на відміну від ОСОБА_2 , своєю поведінкою не створює загрозу для нормального психічного розвитку дітей, та намагається створити для них безпечну та комфортну атмосферу для навчання, розвитку та виховання.

Дитина, яка не досягла 14 років має проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного із її батьків.

На підставі вищевикладеного просила суд ухвалити рішення, яким:

- відібрати малолітніх дітей ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від ОСОБА_2 (адреса проживання АДРЕСА_2 ) та передати їх - ОСОБА_1 .

- допустити негайне виконання рішення суду у частині відібрання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від ОСОБА_2 та повернення їх ОСОБА_1 .

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 768 гривень 40 копійок.

Позивач в судовому засіданні та її представник підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову.

Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач є матір`ю малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживали з нею за адресою: АДРЕСА_1 . На момент їх народження вона офіційно у зареєстрованому шлюбі не перебувала, а тому у свідоцтвах про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батьком був записаний у порядку ст.135 СК України з її слів ОСОБА_5 .

З 2012 року вона фактично проживала із своїм співмешканцем ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 . Відносини з ним не склалися і навесні 2015 року вона повернулася разом з дітьми проживати до помешкання її матері за адресою: АДРЕСА_1 .

Через деякий час сторони по справі домовилися, що діти підуть до дитячого садочку в с. Максимівна Кременчуцького району Полтавської області та будуть тимчасово, до моменту вступу на навчання старшого сина до школи, перебувати разом із ОСОБА_2 та його матір`ю, а вона буде навіщати дітей та забирати їх до себе на вихідні та канікули.

В червні 2018 року ОСОБА_2 перестав виконувати їхні домовленості - категорично не пускав її бачитися з дітьми, що підтверджується поясненнями свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

З викладеного вбачається, що діти перебувають у відповідача не на підставі закону чи рішення суду.

Відповідно до статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.

Згідно зі статтями 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789- XII (далі - Конвенція про права дитини), зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року § 54). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року § 100).

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

Розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Аналіз наведеного законодавства свідчить про те, що сім`я вважається природним середовищем для розвитку дитини; виховання в сім`ї відповідає найкращим інтересам дитини і тільки коли виявиться, що сім`я є особливо непридатною або неблагонадійною, зв`язки з нею можуть бути перервані. Розлучення дітей з батьками всупереч їх волі можливо тільки за умови, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно з частиною першою статті 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

В той час, відповідно до ч.3 ст.163 СК України визначено, що суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

З цієї норми закону вбачається обов`язок доведення, у даному випадку відповідачем, обставин, що свідчить про неможливість повернення дітей позивачу у зв`язку з суперечністю інтересам дітей, в той час в судовому засіданні таких обставин не встановлено та відсутні будь-які докази на підтвердження цього.

Крім цього, відповідно до висновку органу опіки та піклування Кременчуцької РДА, вбачається за доцільне повернути малолітніх дітей позивачу.

Також, свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні вказувала, що відповідач являється цивільним чоловіком позивача з 2012 року. Відповідач періодично вживав спиртні напої, розпускав руки, наносив позивачу побої, не допомагав позивачу при народженні дітей. Дітей добровільно не віддає.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні вказувала, що бачила, як відповідач бив позивача. Дітей добровільно не віддає.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні вказував, що періодично відвозив позивача до місця мешкання відповідача для побачення з дітьми, але відповідач не надав такої змоги та при цьому погрожував позивачу.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні вказувала, що бачила, як відповідач бив позивача, коли вона тримала коляску з дитиною, після чого свідок почала їх розбороняти. Коли сторони проживали разом, вона постійно чула сварки.

За таких обставин, малолітні діти перебувають у відповідача без достатніх правових підстав, в той час обставин, що свідчать про те, що повернення дітей буде суперечити їх інтересам судом не встановлено, також враховуючи протиправну поведінку відповідача щодо позивача, що в своєму взаємозв`язку свідчать про протиправне тримання відповідачем дітей та не повернення їх в добровільному порядку безпідставно.

Керуючись ст.163 СК України, ст. ст. 76, 82, 133, 137, 141, 258-259, 263-265, 273, 287, 352 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Кременчуцької районної державної адміністрації про відібрання малолітніх дітей задовольнити.

Відібрати малолітніх дітей ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від ОСОБА_2 (адреса проживання АДРЕСА_2 ) та передати їх - ОСОБА_1 .

Допустити негайне виконання рішення суду у частині відібрання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від ОСОБА_2 та повернення їх ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 768 гривень 40 копійок.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду через Кременчуцький районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяО. О. Колотієвський