печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2020 р. Суддя Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. перевіривши матеріали заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участю заінтересованих осіб: Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні, встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - заявник-1, ОСОБА_1 ), ОСОБА_2 (далі - заявник-2, ОСОБА_2 ), ОСОБА_3 (далі - заявник-3, ОСОБА_3 ), ОСОБА_4 (далі - заявник-4, ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 (далі - заявник-5, ОСОБА_5 ), ОСОБА_6 (далі - заявник-6, ОСОБА_6 ), за участю заінтересованих осіб: Міністерства соціальної політики України (далі - заінтересована особа-1), Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні (далі - заінтересована особа-2), звернулись до суду з заявою, в якій просять встановити юридичний факт, що їх вимушене переселення у липні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області.

В обґрунтування заяви заявники зазначають, що звертаючись із відповідною заявою мають на меті визначити свій процесуальний статус як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

Зазначають, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України та, відповідно, незаконно анексувавши частину території України, а саме, АРК, м. Севастополь та частково окупувавши території України, а саме, частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації з прав людини, Будапештського меморандуму, ОСОБА_7 заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Перевіривши заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з доданими до неї матеріалами, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ч. 7 ст. 19 ЦПК України, окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Так, звертаючись з заявою про встановлення юридичного факту вимушеного переселення з окупованої території Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини Луганської області України, заявники посилаються на необхідність визначення свого статусу як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Також, звертаючись з заявою заявники просять встановити, що їх переміщення з місця постійного проживання відбулось у зв`язку з агресією Російської Федерації, що призвела до негативних для них наслідків, вважаючи це фактом, який має юридичне значення.

Як визначено у ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Згідно ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме: 1) сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей; 2) внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території, визначеної пунктом 1 цієї частини; 3) надра під територіями, визначеними пунктами 1 і 2 цієї частини, та повітряний простір над цими територіями. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України.

Статтею 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.

Тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених ч. 1 ст. 1 цього Закону, незалежно від її тривалості є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав.

Діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи.

Відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

У межах тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях діє особливий порядок забезпечення прав і свобод цивільного населення, визначений цим Законом, іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.

Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 року № 129-VIII затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. В даному зверненні Верховна Рада України закликала міжнародне співтовариство визнати факт агресії Російської Федерації проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни.

У липні 2015 року Парламентська Асамблея ОБСЄ ухвалила резолюцію «Продовження очевидних, грубих і невиправлених порушень Російською Федерацією міжнародних норм і принципів ОБСЄ», в якій визнала військову агресію Росії проти України.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5 роз`яснюється, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до підстав визнання факту таким, що має юридичне значення у порядку Глави 6 ЦПК України, суд повинен встановити факт (дію або подію) у зв`язку з якою виникають, змінюються і припиняються права заявника.

Зі змісту заяви вбачається, що заявники просять встановити причинно-наслідковий зв`язок між їх переселенням та діями іншої держави, що не є у розумінні юридичної науки фактом, який має юридичне значення, а є зв`язком між подіями (фактами), зокрема, переселенням та окупацією, і наслідками цих подій, а отже не може бути встановлений у порядку Глави 6 ЦПК України .

Крім того, Верховна Рада України, діючи як представницький орган Українського народу, який є єдиним джерелом влади в України, прийняла цілий ряд нормативно-правових актів, в яких визнала агресію Російської Федерації проти України та тимчасову окупацію територій Донецької та Луганської областей, визначила дату початку такої окупації 20.02.2014 року.

Таким чином, факт агресії та окупації Російською Федерацією території України та пов`язані з цим факти переселення мирних громадян України з територій їх постійного проживання є загальновідомими фактами, так як щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Додаткове визнання такого факту та причин переміщення судом не є необхідним.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Отже, з огляду на зміст заявлених вимог та їх обґрунтування вбачається, що заявник має право на звернення до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, оскільки вбачається спір про право заявника на захист його порушеного права на володіння, користування та розпорядження своєю власністю, віщкодування майнової та моральної шкоди внаслідок збройної агресії та окупації частини Луганської області, що має встановлюватися саме в порядку позовного провадження, тому у відкритті провадження у справі слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 19, 260, 272, 293, 315, 353, пп. 15.5 п. 15 Розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участю заінтересованих осіб: Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні, встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва (а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду) - протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Повний текст судового рішення складений та підписаний суддею 08.09.2020 року.

Суддя І.В. Григоренко