Справа № 645/4061/20
Провадження № 2/645/1669/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Бондарєвої І.В., при секретарі Проневич Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

В С Т А Н О В И В:

15.07.2020 р. позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про звільнення його від аліментів, присуджених з нього за рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.07.2016 року на користь ОСОБА_3 , на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення повноліття дітей, починаючи з 20.05.2020 р.; стягнення з відповідача - ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 20 травня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

В обгрутнування позовних вимог вказує, що з 2007 року позивач перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі народилися діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У 2016 році шлюб з відповідачкою був розірваний. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.07.2016 року з позивача присуджено стягнення аліментів на користь відповідачки на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4 та доньки ОСОБА_5 у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення повноліття дітей. Після розірвання шлюбу відповідачка фактично стала проживати с дітьми окремо за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач не втратив зв`язку з дітьми, спілкується з ними, піклується їх розвитком і здоров`ям. Крім сплати аліментів, надає додаткову матеріальну допомогу. Протягом тривалого часу син позивача ОСОБА_6 висловлював бажання переїхати на постійне проживання до батька, за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем проживання якого ходити до школи. Позивач підтримав бажання сина і підготував йому окрему кімнату у власній квартирі. Після досягнення сином, ОСОБА_4 , дванадцяти років, 20.05.2020 року він переїхав на постійне місце проживання до місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_2 .

На теперішній час неповнолітній ОСОБА_4 повністю перебуває на утриманні позивача, який виховує його самостійно, але зобов`язаний сплачувати аліменти на користь відповідачки на утримання сина. Відповідачка мешкає окремо, матеріальної допомоги на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 не надає, участі у його вихованні не приймає.

20.08.2020 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач вважає позов безпідставним, необгрунтованим та недоведеним. Зазначає, що на підставі рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 18.07.2016 року з позивача стягується на користь відповідача аліменти на утримання двох неповнолітніх

дітей. Задоволення поданої позовної заяви та винесення іншого судового рішення на його користь суперечитиме принципам верховенства права та законності, адже інше, принципово протилежне судове рішення, вже набуло законної сили, не оскаржувалося та виконується у встановленому законом порядку. Відповідно, належне виконання двох змістовно протилежних судових рішень без скасування одного з них вважає неможливим.

Також зазначила, що у позивача тривалий час була істотна заборгованість по сплаті аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Коли відповідач отримала соціальну грошову допомогу через систематичну несплату аліментів з боку позивача, представники Управління праці та соціального захисту населення звернулися до позивача з позовом про компенсацію витрачених державних коштів. Після цього позивач почав стверджувати про шахрайство з боку відповідача, проте ще деякий час сплачував аліменти, але потім знов утворилася істотна заборгованість з його боку. З огляду на це, державний виконавець зазначив відповідачеві про необхідність подання заяви про скоєння злочину за статтею 164 КК України, ухилення від сплати аліментів на утримання дітей. Після відкриття відповідного кримінального провадження позивач почав усіляко мститися відповідачеві та викрав сина 20.05.2020 року під час ранкової пробіжки, а також підмовив сина взяти з собою своє свідоцтво про народження та придбані відповідачем нові речі. При цьому позивач примусово тримав сина у своїй квартирі та не давав йому можливості спілкуватися з відповідачем, а коли відповідачем була викликана поліція, випустив сина на вимогу поліцейських. Син попросив відповідача ще деякий час побути з батьком, адже він розцінив дії позивача як намір провести більше часу разом у його День народження. Відповідач погодилася, проте вже через деякий час син безпідставно змінив своє ставлення до відповідача та почав звинувачувати її у тому, що вона вимагає гроші від батька, як йому позивач постійно казав. Щоб не загострювати ситуацію, відповідач дозволила синові тимчасово проживати разом з батьком на час літніх канікул, проте позивач почав чинити опір будь-якому спілкуванню з сином, а саме постійно змінювати йому номера телефонів та наполягав на зміні школи на найближчу за місцем його проживання. Сподіваючись, що син самостійно отримає досвід спілкування з батьком та зрозуміє, що він є виключно засобом помсти для нього, відповідач дозволила йому вчиняти на його розсуд, щоб надалі не погіршувати їх стосунки.

Також відповідач зазначає на те, що рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова віл 18.07.2016 р. місце проживання обох неповнолітніх дітей встановлено з відповідачкою, а також на те, що наразі позивачем не порушується питання визначення місця проживання дитини разом з ним, що свідчить про фіктивність викладених позивачем намірів і надалі утримувати та виховувати самостійно їхнього сина. Крім іншого, за час перебування сина з позивачем ним не було придбано новий одяг, взуття, канцелярських товарів, білетів до місць відпочинку чи оздоровлення. Також позивач стверджує про те, що він повністю утримує сина, проте не надає жодних належних доказів на підтвердження цього. Крім того, позивач фактично не надає відповідачці можливості спілкуватися та матеріально забезпечувати зі свого боку їхнього сина, адже створює усілякі перепони для їхніх зустрічей та налаштовує дитину проти відповідача. Крім цього, позивач не сплачує кошти та не пропонує синові будь-які розважальні чи спортивні заходи, участь у гуртках та спілкування з іншими дітьми.

Крім того, позивач протягом останніх трьох місяців взагалі не платить аліментів на утримання молодшої доньки та незаконно вимагає стягнення з відповідача 1/4 всіх видів доходів на утримання сина. Таким чином, на одну дитину відповідач мала б сплачувати 1/6 всіх видів доходів, адже на двох дітей належить стягувати 1/3 всіх видів доходів, натомість позивач вимагає стягнути з відповідача більше коштів, ніж вказано у СК України. У зв`язку з чим просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні позивач свій позов підтримала у повному обсязі, пояснив суду, що він працює неофіційно та отримує дохід близько 10000,00 грн. щомісяця. З розрахунком державного виконавця він не незгодний, оскільки передавав аліменти відповідачці готівкою, що не враховано державним виконавцем, проте його розрахунок не оскаржив. Син бажає жити саме з батьком, вони разом гуляють з собакою, влітку їздили на річку, він всім забезпечений. Дитина не бажає спілкуватись з матір`ю.

Відповідач в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, пояснила суду, що після припинення шлюбних відносин син жив з нею протягом 5 років та відвідував батька. Син

стверджував, що після досягнення 12 років він житиме з батьком, та 20.05.2020 р. під приводом ранкової пробіжки вийшов з дому та сів у таксі, де його чекав позивач. Вважає, що синові буде гірше жити з батьком, ніж з нею, оскільки він перестав займатись спортом, дуже різко набрав вагу, що може свідчити про проблеми із здоров`ям, проте батько до лікаря з цього питання не звертався. Позивач не намагався домовитись з нею про зміну місця проживання їх сина, просто відібрав дитину, та з того часу перешкоджає у їх спілкуванні. Крім того, син зареєстрований за адресою відповідача, а з позовом про визначення місця проживання дитини позивач до суду не звертався.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог також заперечував .

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, дійшов до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_1 (а.с.6).

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 18.04.2016 р. шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. (а.с.7)

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 18.07.2016 р. з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_8 стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 05 липня 2016 р. і до часу повноліття дітей. Рішення суду набрал законної сили 29.07.2016 р. (а.с.27-29)

До 20.05.2020 р. неповнолітній ОСОБА_4 постійно проживав разом з матір`ю за адресою : АДРЕСА_1 .

При цьому, як вбачається зі змісту заочного рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 18.04.2016 р. у справі про розірвання шлюбу, при розгляду вказаної справи судом було встановлено, що спір про місце проживання дітей відсутній.

Натомість, 20.05.2020 р. місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було змінено без згоди матері, ОСОБА_2 , що позивачем визнано і не оспорюється.

Згідно положень ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ст.161 СК України).

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 12 ч. 3, ст.81 ЦПК України , кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду менше ніж через два місяці після зміни місця проживання дитини без згоди матері, не маючи відповідного рішення органу опіки та піклування або суду про визначення місця проживання дитини з батьком, суд вважає, що позивачем не

доведено факту постійного проживання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним за згодою матері, у зв`язку з чим підстави для стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання сина відсутні, як і підстави для звільнення його від сплати аліментів.

Крім того, судового рішення про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 ) аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку суду не було надано, а в долученому до матеріалів справи рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 18.07.2016 р. мова йде про стягнення з позивача аліментів у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку на двох дітей.

Виходячи з вищевикладеного, розглянувши справу в межах заявлених вимог і підстав, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 2, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Харківського Апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчисляється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 21.12.2020 р.

Суддя