Справа №443/2122/18
Провадження №2/443/549/20
РІШЕННЯ

іменем України

21 грудня 2020 року місто Жидачів

Жидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

з участю: секретаря судового засідання Кушнір М.І.

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Яременка І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Жидачеві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ходорівської об`єднаної територіальної громади про встанолвення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом вказаним вище, у якому просить: встановити факт її постійного проживання разом із ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, тобто на момент смерті останньої, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 1,2310 га, згідно Державного акту на право приватної власності на землю I-ЛВ №068189, виданого 20.01.2003 року на підставі рішення Вербицької сільської ради народних депутатів від 19.10.2001 року №15 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №292.

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла тітка позивачки ОСОБА_2 , після смерті якої відкрилася спадщина на майно вказане вище.

Згідно довідки Ходорівської міської ради №365 від 21.05.2018 року, ОСОБА_2 була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 . Від імені ОСОБА_2 у виконавчому комітеті Вербицької сільської ради посвідчено заповіт за №43 від 20.05.2003 року в користь ОСОБА_1 . На день смерті заповідача цей заповіт не змінено та не скасовано. Стверджує, що ОСОБА_2 важко захворіла, а тому в 2003 році вона забрала її до себе на постійне проживання, щоб піклуватися про неї. Оскільки вона постійно проживала із тіткою на час відкриття спадщини, не заявляла про відмову від спадщини, то на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України, вважається такою, що її прийняла. 30.11.2018 року вона звернулася в Жидачівську державну нотаріальну контору для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті своєї тітки, однак нотаріус відмовив їй видачі свідоцтва, у зв`язку із пропуском піврічного терміну для подання заяви про прийняття спадщини, а також через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на земельні ділянки, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходяться на території Вербицької сільської ради, що належали померлій і є спадковим майном. Вказує, що не пропустила піврічний строк для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки фактично проживала із тіткою на час її смерті, не заявляла про відмову від спадщини, а тому фактично її прийняла. Відтак, для визнання права на спадкове майно їй потрібно у судовому порядку встановити факт проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Окрім того, позивачка не може оформити право на спадщину в нотаріальному порядку, оскільки не має змоги пред`явити оригінал правовстановлюючого документа (Державного акту на право приватної власності на землю), через його втрату.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов з мотивів наведених у позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву вказав про відсутність інформації, яка б була підставою для заперечення або невизнання позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 , виданим Вербицькою сільською радою Жидачівського району Львівської області від 11.04.2009 року (а.с.8).

Після смерті тітки відкрилася спадщина до складу якої входять земельні ділянки загальною площею 1,2310 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Вербицької сільської ради належні померлій згідно Державного акту на право приватної власності на землю I-ЛВ №068189 від 20.01.2003 року.

Згідно довідки Ходорівської міської ради №365 від 21.05.2018 року, ОСОБА_2 була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

Від імені ОСОБА_2 у виконавчому комітеті Вербицької сільської ради посвідчено заповіт за №43 від 20.05.2003 року в користь ОСОБА_1 (а.с.10).

На день смерті заповідача цей заповіт не змінено та не скасовано.

Позивачка стверджує, що постійно проживала із ОСОБА_2 із 2003 року, не заявляла про відмову від спадщини, а тому на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України, вважається такою, що прийняла спадщину.

Постановою завідувача Жидачівською ДНК Матусека В.В. від 30.11.2018 року (а.с.13) ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, у зв`язку із тим, що вона пропустила піврічний термін на подання заяви, а також відсутні правовстановлюючі документи на земельні ділянки.

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_1 показала, що померла ОСОБА_2 була одинокою і коли та захворіла, вона забрала її до себе додому. Вони проживали разом. Їй було відомо, що ОСОБА_2 скала на її користь заповіт, однак оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно не вдалось віднайти.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні показала, що померла ОСОБА_2 жила сама. ОСОБА_1 забрала її до себе, коли ОСОБА_2 захворіла, доглядала за нею, займалась похованням. ОСОБА_2 на час смерті постійно проживала разом із ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні показала, що працює листоношою в селі. Померла ОСОБА_2 хворіла і ОСОБА_1 забрала її до себе, доглядала за нею, займалась похованням. У ОСОБА_2 була у власності земельна ділянка, так як вона працювала у колгоспі. ОСОБА_2 на час смерті постійно проживала разом із ОСОБА_1 .

Відповідно до положень ст. ст.1216-1218ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У п.п. 2,23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах спадкування» №7 від 30.05.2008 року роз`яснено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Згідно з вимогами ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 3ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно із ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Метою встановлення факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки. Чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем.

Суд зауважує, що метою встановлення факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є необхідність реалізації нею права на оформлення спадкового майна, отже, такий факт породжує юридичні наслідки.

Одночасно суд бере до уваги і той факт, що заявник позбавлений можливості здійснення права на спадкування в інший спосіб, окрім як встановлення у судовому порядку факту постійного проживання із спадкодавцем на час її смерті.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги той факт, що заявник позбавлений можливості здійснення права на спадкування в інший спосіб, окрім як встановлення у судовому порядку факту постійного проживання із спадкодавцем на момент його смерті, суд приходить до переконання, що здобутими в судовому засіданні доказами, достатньо стверджується той факт, що ОСОБА_1 постійно проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, а тому позов у цій частині є підставним та підлягає до задоволення.

Крім того, згідно із ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку, шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК України. За змістом ст. 392 ЦК України, належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

Статтею 1297 ЦК України, встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України).

Водночас, згідно з роз`ясненнями, викладеними Міністерством юстиції України у своєму листі № 19-32/319 «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна», зазначено, що у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності, на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Крім того, п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Наведене, з урахуванням зазначених вище норм ЦК України, а також позицій Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом щодо нерухомого майна земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 1,2310 га, згідно Державного акту на право приватної власності на землю I-ЛВ №068189, виданого 20.01.2003 року на підставі рішення Вербицької сільської ради народних депутатів від 19.10.2001 року №15 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №292, яка належала на праві власності померлій ОСОБА_2 .

Враховуючи зазначені норми ЦК України, роз`яснення постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7та листа ВССУ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою.

Доказом того, що покійна тітка позивачки ОСОБА_2 володіла земельною ділянкою, є завірена копія архівного примірника Державного акту на право приватної власності на землю Серія I-ЛВ №068189 від 20.01.2003 року, видана Відділом у Жидачівському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (а.с. 11)

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом положень ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку та в інший спосіб такі перешкоди не можуть бути усунуті.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.

Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Отже, відсутність факту офіційного визнання перешкоджає належному володінню користуванню та розпорядженню успадкованим майном, створює умови правової невизначеності речових прав позивача. При цьому, в даному випадку, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину з-за відсутності у нього правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Відсутність у позивача правовстановлюючого документу на вказане вище нерухоме майно, що належала померлій ОСОБА_2 (спадкове майно), перешкоджає йому в реалізації спадкових прав, зокрема, - оформленню спадщини нотаріусом.

Відтак, враховуючи наявність заповіту, вимога про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку також підлягає до задоволення.

Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 315, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 ) разом із ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, тобто на момент смерті останньої, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 ) в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 1,2310 га, згідно Державного акту на право приватної власності на землю I-ЛВ №068189, виданого 20.01.2003 року на підставі рішення Вербицької сільської ради народних депутатів від 19.10.2001 року №15 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №292.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 21 грудня 2020 року

Головуючий суддя С.І Сливка