Провадження № 2/755/7320/20
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

"21" грудня 2020 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва Катющенко В.П. розглянувши матеріали за позовною заявою ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання права користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

14 грудня 2020 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання права користування житловим приміщенням, яка 16 грудня 2020 року була передана у провадження судді Катющенко В.П. у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Відповідно до заявлених вимог позивач просить суд:

1.Ухвалити рішення, яким позов задовольнити повністю: - визнати право ОСОБА_1 та право неповнолітньої дитини ОСОБА_2 користування жилим приміщенням у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , фактичним наймачем якої є: ОСОБА_3 ;

2.Стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача судовий збір.

Вивчивши матеріали поданої позовної заяви на предмет дотримання цивільного процесуального законодавства під час звернення з даною заявою до суду, суддя дійшов наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на справедливий судовий розгляд, в якому право доступу, тобто право порушити провадження у цивільній справі в суді, є одним із аспектів поряд з організаційними та процесуальними гарантіями (рішення Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). Проте наведене право не є абсолютним та може підлягати обмеженням (рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станев проти Болгарії [ВП]» (Stanev v. Bulgaria [GC]), заява № 36760/06, § 230).

Із позовної заяви убачається, що спірна квартира АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_4 на підставі ордеру від 21.09.19912 р. та з цього часу він був наймачем вказаної квартири. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Позивач, ОСОБА_1 , та відповідач, ОСОБА_4 , є рідними сестрами та доньками померлого, ОСОБА_4 . Відповідач, ОСОБА_3 , вселилась у спірну квартиру як член сім`ї наймача, ОСОБА_4 , та 30.11.2004 р. зареєструвала у ній своє місце проживання. Також, у спірну квартиру, як член сім`ї наймача, ОСОБА_4 , вселився його онук неповнолітній сина позивача, ОСОБА_5 , та 06.06.2014 р. було зареєстровано його місце проживання у квартирі. 13 листопада 2019 року відповідач, ОСОБА_3 , надала нотаріально посвідчену згоду, у формі письмової заяви, щодо реєстрації місця проживання позивача, ОСОБА_1 , у спірній квартирі разом з її сином, неповнолітнім ОСОБА_5 . Відповідачем, Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією, двічі було відмовлено позивачу у реєстрації її місця проживання у спірній квартирі.

Таким чином, за змістом позовної заяви та доданих документів слід дійти висновку про відсутність між позивачем, ОСОБА_1 , та відповідачем-1, ОСОБА_3 , спору щодо права позивача про користування квартирою АДРЕСА_1 , що спростовується, зокрема, заявою, відповідача-1, ОСОБА_6 , від 13.11.2019 р., посвідченою Костенко Т.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, у якій заявник, як мешканка вказаної квартири, дає згоду на реєстрацію у квартирі рідній сестрі ОСОБА_1 до її сина ОСОБА_5 , який зареєстрований в цій квартирі. Констатуючи факт відсутності між позивачем, ОСОБА_1 , та відповідачем-1, ОСОБА_3 , спору про право користування жилим приміщенням, судом також приймається до уваги наявність нотаріальної посвідченої довіреності, якою ОСОБА_3 уповноважує ОСОБА_1 бути її представником в усіх державних, адміністративних органах, тощо.

При цьому, за замістом позовної заяви убачається наявність спору між позивачем, ОСОБА_7 , пов`язаного з відмовою відділу з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації у реєстрації місця проживання позивача та дитини у квартирі АДРЕСА_1 , тобто спору щодо оскарження дій суб`єкта владних повноважень.

У відповідності до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом (ст. 125 Конституції України).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів, у тому числі й територіальної.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За приписами п. 4 ч. 3 ст.175 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позов подано до кількох відповідачів, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Встановлено, що єдиною вимогою даного позову є визнання права позивача та її малолітньої дитини на користування жилим приміщенням у квартирі, однак наявність такого спору спростовується доданими до позову документами. Натомість, будь-яких позовних вимог до відповідача-2, Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, позивачем не заявлено.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 44 Цивільного процесуального кодексу України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Під зловживанням процесуальними правами слід розуміти особливу форму цивільного процесуального правопорушення, тобто умисні недобросовісні дії учасників цивільного процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав і здійснювані лише з видимістю реалізації таких прав, пов`язані з обманом відносно відомих обставин справи, в цілях обмеження можливості реалізації або порушення прав інших осіб, що беруть участь в справі, а також в цілях того, що перешкодило діяльності суду по правильному і своєчасному розгляду і вирішенню цивільної справи, - що породжує застосування заходів цивільного процесуального примусу.

Основна ознака зловживання процесуальними правами полягає в тому, що дії, які її складають, вчиняються на зовні законній юридичній підставі. Механізм зловживання процесуальними правами полягає в тому, що особа, яка бажає мати певний юридичний результат, вчиняє процесуальні дії (бездіяльність), зовні «схожі» на ті юридичні факти, з якими пов`язується настання необхідного результату. Такі дії, однак, мають повністю штучний характер, подібно тому, як удавана угода у цивільному праві вчиняється лише для цілей прикриття іншої угоди.

За вимог п. 4 ч. 2 ст. 44 Цивільного процесуального кодексу України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою.

Важливість визначення юрисдикції, у тому числі й територіальної, підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

З огляду на приписи ст.ст. 12 і 44 Цивільного процесуального кодексу України, позивач, за відсутності відповідного спору про право, між нею та відповідачем-1, необґрунтовано, безпідставно, штучно залучила ОСОБА_3 як відповідача - з метою зміни юрисдикції справи, яка за таких обставин не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Згідно ч. 3 ст. 44 Цивільного процесуального кодексу України якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Виходячи з вищенаведеного, суддя дійшов висновку, що звертаючись до суду з даним позовом та визначаючи одним з відповідачів фізичну особу, ОСОБА_3 , позивач допустила зловживання процесуальними правами з метою зміни юрисдикційної підсудності справи, що є підставою для повернення позовної заяви.

Згідно ч. 7 ст. 185 Цивільного процесуального кодексу України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 2, 4, 12 44, 258-261, 352-354 Цивільного процесуального кодексу України, суддя -

П О С Т А Н О В И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання права користування житловим приміщенням, - повернути позивачу.

Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Суддя: