Провадження № 2/234/377/20
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2020 року м. Краматорськ

Краматорський міський суд Донецької області :

в складі: головуючого-судді Бакуменко А.В.

з участю секретаря Кісточка І.В.

представника позивачів ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Краматорську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , третя особа служба у справах дітей Краматорської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу , повернення незаконно отриманого майна, визнання права власності в порядку спадкування, -

Обставини справи

ОСОБА_8 та ОСОБА_9 звернулись до Краматорського міського суду з позовом до ОСОБА_10 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, повернення незаконно одержаного майна та визнання за позивачами права власності на спадкове майно, а також стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначили, що ОСОБА_11 , котра померла ІНФОРМАЦІЯ_1 належав будинок АДРЕСА_1 . В даному будинку зареєстрований позивач ОСОБА_8 , з 09.06.2003 року по теперішній час та ОСОБА_9 , з 07.05.2003 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 померла.

02.02.2017 року, ОСОБА_11 «надала» довіреність ОСОБА_12 на продаж належного їй домоволодіння та земельної ділянки, дана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Рисс М.О.

15.03.2017 року на підставі даної довіреності ОСОБА_12 продав домоволодіння та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 - ОСОБА_10

12.11.2018 року ОСОБА_10 продав вищевказаний будинок з земельною ділянкою ОСОБА_2 .

Постановою Донецького апеляційного суду від 06.08.2019 року визнано недійсним ;

- довіреність, видану від імені ОСОБА_11 на ім`я ОСОБА_12 , посвідчену 02 лютого 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рисс М. О., зареєстрована в реєстрі за № 225;

- договір купівлі-продажу житлового будинку з допоміжними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 - на земельній ділянці загальною площею 0,0589 га, кадастровий номер :00:002:1300, який має наступні характеристики: жилий будинок А-1 п/д а А1-1 а1, загальною площею 90,2 кв. м, житловою площею 58,6 кв. м; баня Б, гараж В, сарай Г, ворота № 1, № 2, огорожа № 3, замощення № 1, укладений між ОСОБА_11 , від імені якої діяв ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , посвідчений 15 березня 2017 року державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареник О. О., зареєстрований в реєстрі за № 2-900;

- договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,0589 га, у межах згідно з планом, цільове призначення: індивідуальне житлове, гаражне і дачне будівництво; категорія: землі житлової та громадської забудови; вид використання земельної ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель; за кадастровим номером :00:002:1300, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , - укладений між ОСОБА_11 , від імені якої діяв ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , посвідчений 15 березня 2017 року державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареник О. О., зареєстрований в реєстрі за № 2-901.

У задоволенні позовних вимог про застосування наслідків недійсності правочинів та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом відмовлено.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_11 є ОСОБА_8 син та ОСОБА_9 онука.

Спадкоємці були зареєстровані на час смерті спадкодавця за однією адресою, а отже вважаються такими що прийняли спадщину.

В Краматорському ВП перебуває кримінальне провадження за заявою ОСОБА_8 щодо шахрайських дій ОСОБА_10 та ОСОБА_12 .

Вважають, що оскільки Постанова Донецького апеляційного суду набрала законної сили, то договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 від 12.10.2018 року слід визнати недійсним.

Крім того, неправомірними діями відповідачів спричинено моральну шкоду котру ОСОБА_8 оцінює в 100 000 грн.

Просять суд визнати недійсним договір купівлі- продажу земельної ділянки та будинку за адресою АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 12.10.2018 року, повернути незаконно одержане майно та визнати за позивачами право власності на вищевказане майно в порядку спадкування як особами які його прийняли, а також стягнути моральну шкоду на користь ОСОБА_8 в сумі 100000 грн.

Ухвалою від 17 вересня 2019 року вжито заходів забезпечення позову та накладено арешт на спірний будинок.

Ухвалою від 15 жовтня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та розпочато підготовче провадження у справі.

Ухвалою від 13 листопада 2019 року підготовче провадження у справі закінчено та справу призначено до розгляду.

08 листопада 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_2 , згідно до котрого останні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Позивачі та їх представник в судове засідання не з`явились.

Від представника позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, просив вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник до суду не з`явились.

Від представника відповідача ОСОБА_3 надійшла заява, згідно до котрої просить суд розглянути справу за його відсутності в задоволені позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_10 до суду не з`явився, причин неявки суду не повідомив, заяву про розгляд за його відсутності не надав.

Третя особа до суду не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялись.

Фактичні обставини встановлені судом.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть, виданого Краматорським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 2749 від 18 жовтня 2016 року.

Відповідно до копії довідки № 1488 від 23.04.2018 року, виданою Біленьківською селищною радою, станом на 17.10.2016 і по теперішній час за адресою Краматосрьк вул. Д.Донського 32 зареєстровані: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 12.11.2018 року, ОСОБА_10 далі іменований «Продавець» та ОСОБА_2 , далі іменований «Покупець», уклали цей договір про таке: За цим договором Продавець зобов`язується передати майно у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього обговорену грошову суму. Житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами, що відчужується за даним договором, розташований за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці загальною площею 0.0589 га, за кадастровим номером: :00:002:1300, та має наступні характеристики: жилий будинок А-1 п/д а А1-1 а1, загальною площею: 90,2 кв.м, житловою площею: 58,6 кв. м; та такі споруди: баня Б, гараж В, сарай Г, ворота № 1, № 2, огорожа № 3, вимощення № 1. Житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами, що відчужується належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу, від 15.03.2017 року посвідченого Фареником О.О. державним нотаріусом Першої Краматорської нотаріальної контори , зареєстровано в реєстрі № 5359.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_10 далі іменований «Продавець» та ОСОБА_2 , далі іменований «Покупець», уклали цей договір про таке: За цим договором Продавець зобов`язується передати майно у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього обговорену грошову суму. Земельна ділянка загальною площею 0.0589 га, у межах згідно з планом, цільове призначення: індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, категорія, категорія земель: землі житлової та громадської забудови, вид використання земельної ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, за кадастровим номером: :00:002:1300, що відчужується розташована за адресою: АДРЕСА_1 Земельна ділянка, що відчужується належить Продавцю на підставі договору купівлі-продажу, від 15.03.2017 року посвідченого Фареником О.О. державним нотаріусом Першої Краматорської нотаріальної контори , зареєстровано в реєстрі № 5360.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 82 ЦПК України передбачено, що - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Донецького апеляційного суду від 06 серпня 2019 року розглянуто та відмовлено в задоволені позову ОСОБА_8 до ОСОБА_12 , ОСОБА_10 в частині визнання права власності на майно в порядку спадкування та в частині застосування наслідків недійсності правочину, тобто повернення отриманого внаслідок недійсного правочину майна

Згідно змісту даної постанови позивачу ОСОБА_8 було роз`яснено, що майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Віндикаційний позов або ж хоча б вимога, в порядку ст. 388 ЦК України позивачами не заявлялась

Статтею 388 ЦК України встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку.

Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Будь-якого документу про відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування суду не надано.

З урахуванням того, що існує рішення, що набрало законної сили з цього приводу то вимоги про повернення майна та визнання права власності на це майно, як на спадкове слід відмовити.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину (ч. 5 ст. 202 ЦК України).

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 07 листопада 2012 року № 6-107цс12, від 10 червня 2015 року № 6-348цс15, від 13 травня 2015 року № 6-67цс15.

Згідно до змісту позовних вимог, позивачами не ставиться питання про витребування майна з чужого незаконного володіння, також не ставиться питання в порядку ст. 392 ЦК до теперішнього власника майна.

Позивачами заявлена вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 від 12.10.2018 року з тих підстав, що попередній договір купівлі-продажу даного будинку та земельної ділянки, внаслідок котрого власником став ОСОБА_10 скасовано Постановою Донецького апеляційного суду від 25.06.2019 року, однак не зазначено підстави за якої необхідно визнати його недійсним.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Крім того, не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи те, що Позивачі не є стороною оспорюваного договору купівлі-продажу, вони позбавлені можливості заявити вимоги про визнання даного правочину недійсним в порядку, передбаченому ст. 215 ЦК України.

Суд зазначає, що обраний Позивачами спосіб захисту прав по цій справі є неефективними та неналежними. Крім того, можуть призвести по порушення законних прав та інтересів третіх осіб.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 13 Конвенції, передбачено: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження». У розвиток положень цієї статті Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також наголошує на необхідності оцінки ефективності обраного зацікавленою особою способу захисту. Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v . the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) суд зазначає, що засіб захисту, котрий вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як "заінтересовані особи" (статті215,216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей15,16 ЦК України, статей1,2-4,14 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

У силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи з того, що Позивачами обрано невірний спосіб захисту своїх прав в частині визнання договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 від 12.10.2018 року недійсним, слід відмовити в повному обсязі.

Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, то суд виходив з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України.

Разом з тим, вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. не містять жодного обґрунтування саме такого розміру завданої моральної шкоди.

Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та не підлягають задоволенню судом, оскільки факт завдання позивачу моральної шкоди в результаті винних дій або бездіяльності відповідачів не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи, та позивачем не надано будь-яких доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на обґрунтування, викладеного в позові.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.3,4,10,12,13,17,18,76-81,258-259,263-265,352,354-355 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , третя особа служба у справах дітей Краматорської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу , повернення незаконно отриманого майна, визнання права власності в порядку спадкування відмовити .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або в порядку п.15.5 Перехідних Положень ЦПК України. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення укладено в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя Краматорського міського суду А. В. Бакуменко