Дата документу 16.12.2020 Справа № 331/2291/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/2291/19 Головуючий у 1 інстанції: Жукова О.Є.
Провадження № 22-ц/807/2535/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , який діє у власних інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про виселення та зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2019 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулось до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнювало, до ОСОБА_1 , який діє у власних інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про виселення та зняття з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що згідно зі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» товариством було оформлено право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,82 кв.м., житловою площею 31,0 кв.м. що належала на праві власності ОСОБА_1 .

Правовою підставою для реєстрації права власності товариства на нерухоме майно є відповідне застереження в п.п. 12.3.1 Договору іпотеки №0701/0307/71-140-Z-1 від 15/03/2007 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, Свідоцтва про право власності від 22.02.2019 року № 157323372 було зареєстровано право власності за ТОВ «Кредитні ініціативи» на підставі рішення державного реєстратора Ільющенкова С.О., індексний номер: 45664382 від 22.02.2019 року, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,82 кв.м., житловою площею 31,0 кв.м.

Вважало, що втративши право власності на квартиру, відповідачі втратили відповідно до ст. 317 ЦК України право користування.

Товариство зверталось до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, проте відповідачі продовжують користуватись квартирою та відмовляються добровільно виселитись.

На підставі зазначеного просило виселити в примусовому порядку ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 45,82 кв.м., житловою площею 31,0 кв.м, зобов`язати відповідачів звільнити вказану квартиру від особистих речей, зняти відповідачів з реєстраційного обліку, вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2020 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ТОВ «Кредитні ініціативи» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на помилковість висновку суду щодо придбання спірної квартири не лише за кредитні кошти, безпідставність застосування висновків Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладених в постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №295/4514/16-ц, просило скасувати рішення суду та прийняти нову постанову про задоволення позову.

ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що матеріали справи містять договір купівлі-продажу вказаної квартири, умовами кредитного договору передбачена обов`язкова сплата позивальником частини вартості квартири, наданий позивачем іпотечний договір не підтверджує факт надання кредитних коштів для розрахунку за договором купівлі-продажу, її не було повідомлено про зміну іпотекодержателя, для виселення дитини необхідна згода органу опіки та піклування, рішення державного реєстратора по реєстрації права власності на квартиру за позивачем прийнято з порушенням норм закону.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За змістом п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 263 ЦПК України і оцінив всі надані сторонами докази на ґрунті всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього їх дослідження, а також оцінив належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відобразив в рішенні результати оцінки доказів.

Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За приписами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Положеннями статей 317, 319, 321 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні цього права.

За приписами ч.1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 березня 2007 року між Акціонерним Комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 07012/0307/71-140 (далі - Кредитний договір) , за умовами якого позичальник отримав 26 820,00 Євро на строк до 15 березня 2027 року на умовах, передбачених договором, та зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом (т.1, а.с.209-222).

В забезпечення виконання умов кредитного договору 15 березня 2007 року між Акціонерним Комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 був укладений Іпотечний договір № 07012/0307/71-140Z-1 (далі Договір іпотеки), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць Ї.О., предметом зазначеного договору є квартира АДРЕСА_2 , а.с. 223-226).

Відповідно до застереження в п.п. 12.3.1 Договору іпотеки передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому положеннями ст.37 Закону України «Про іпотеку».

Судом також встановлено, що право вимоги за Кредитним договором і права за Договором іпотеки перейшли від кредитора - іпотекодержателя ПАТ «Сведбанк» ( яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк») до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», а в подальшому до ТОВ «Кредитні ініціативи» за укладеним між ними відповідним договорами про відступлення права вимоги (т.1, а.с.227-249).

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, Свідоцтва про право власності № 157323372, 22.02.2019 року на підставі рішення державного реєстратора Ільющенкова Сергія Олександровича індексний номер: 45664382 за ТОВ «Кредитні ініціативи» було зареєстровано право власності квартиру АДРЕСА_1 , загальною пл.45,82 кв.м., житловою пл. 31,0 кв.м (т. 1, а.с.7).

Отже, судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач набув права власності на спірне нерухоме майно відповідно до застереження в п.п. 12.3.1 Договору іпотеки №0701/0307/71-140-Z-1 від 15.03.2007 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Згідно з Довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 25 березня 2019 року № 04-03/5056 в квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 45,82 кв.м, житловою площею 31,0 кв.м, зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Положеннями пунктів 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Судом встановлено, що позивач 12 травня 2019 року надіслав відповідачам вимогу від 10 травня 2019 року про добровільне звільнення квартири.

Порядок та умови виселення громадян із житла, що є предметом іпотеки, без надання іншого жилого приміщення визначені положеннями статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку»

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення (частина друга статті 109 ЖК УРСР).

За приписами статей 2, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

За договором купівлі-продажу квартири від 15 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Петрушенко Т.І., ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 купив та зобов`язується прийняти у власність належну продавцю на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,82 кв.м., житловою площею31,0 кв.м. (т.1, а.с.122-123).

Пунктом 2 зазначеного договору купівлі-продажу визначено, що продаж квартири сторони оцінюють за 210 150 гривень, які Продавець отримав від Покупця до підписання цього договору.

За умовами пункту 1.1 Кредитного договору Позичальник ОСОБА_1 отримав кредитні кошти в сумі 26 820,00 Євро, що за курсом НБУ станом на 15 березня 2007 року становило 179 138,46 грн. ( 667,9134 грн. х 26 820,00 Євро = 179 138,46 грн.).

Кредит надається Банком в готівковій формі через касу банку або безготівковій формі на підставі заяви Позичальника з метою внесення коштів на користь ОСОБА_3 в оплату за договором купівлі-продажу, зазначеним у п.1.4. цього договору (пункт 1.2 Кредитного договору).

Пунктом 1.4 Кредитного договору визначено, що кредитні кошти призначені для здійснення Позичальником розрахунків по Договору купівлі-продажу між Позичальником та ОСОБА_3 (далі - Договір купівлі-продажу) з метою придбання квартири АДРЕСА_1 (далі - Об`єкт нерухомості).

Крім того, пунктом 1.1 Кредитного договору передбачено надання кредиту в сумі 26 820,00 Євро за умови підтвердження здійснення позичальником оплати не менше ніж 15,197% вартості Об`єкта нерухомості відповідно до укладеного позичальником договору купівлі-продажу, зазначеного в п.1.4 цього договору.

Матеріали справи не містять та позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідно до пункту 1.2 Кредитного договору Банк надав Позичальнику через касу банку або безготівковій формі (на підставі заяви Позичальника) кредитні кошти в сумі 210 150 гривень та позичальник не виконав умови пункту 1.1 цього договору щодо здійснення оплати не менше ніж 15,197% вартості Об`єкта нерухомості - квартири АДРЕСА_1 .

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірна квартира, вартість якої за договором купівлі-продажу становить 210 150 гривень придбана не лише за кредитні кошти, які відповідач ОСОБА_1 отримав на підставі Кредитного договору (179 138,46 грн.), а тому це не унеможливлює виселення відповідачів з предмета іпотеки без надання іншого житлового приміщення.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для ухвалення нового рішення по справі.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 грудня 2020 року

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова