________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 4-с/947/133/20
УХВАЛА

01.12.2020 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Салтан Л.В.

при секретарі Громико В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

14 вересня 2020 року скаржник ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси зі скаргою на дії державного виконавця, в якому просить: визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного між регіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Діордієвої Н.В. від 31 серпня 2020 року по виконавчому провадженні ВП № 5935527 про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України; визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного між регіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Діордієвої Н.В. від 31 серпня 2020 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами; визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного між регіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Діордієвої Н.В. від 31 серпня 2020 рокупро встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною, мисливською, пневматичною, охолощеню зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного між регіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Діордієвої Н.В. від 31 серпня 2020 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання; визнати неправомірними дії головного державного виконавця Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного між регіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Діордієвої Н.В. щодо внесення ОСОБА_3 до Єдиного реєстру боржників; зобов`язати головного державного виконавця Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного між регіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Діордієву Н.В. виключити відомості відносно ОСОБА_3 з Єдиного реєстру боржників.

В обґрунтування зазначеної скарги, ОСОБА_3 посилається на те, що зазначені постанови завдають скаржникові додаткових труднощів, зокрема, транспортний засіб скаржникові необхідний для пересування в інтересах праці, так і для перевезення дітей до дитячих закладів, лікарень тощо. Також, на цей час у нього відсутня будь-яка заборгованість зі сплати аліментів.

Скаржник у судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про перенесення розгляду справи у зв`язку із складними погодними умовами.

Представник державного виконавця у судове засідання не з`явився, до суду надав клопотання про перенесення розгляду справи, оскільки державний виконавець перебуває на лікарняному.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився.

Суд критично ставиться до заяви та клопотання, на думку суду сторони своїми діями намагаються затягнути розгляд справи та не надали жодних належних та допустимих доказів у підтвердження своїх тверджень.

Стаття 129 Конституції України гарантує та встановлює основні засаду судочинства, якими є зокрема:

1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом;

3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості;

6) гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами;

7) розумні строки розгляду справи судом.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що скарга на дії державного виконавця не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2003 року по справі № 2-АЕ-51/2003 стягнуто аліменти з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у розмірі 1/4 частин від усіх доходів (заробітку) на дитину щомісячно.

07 квітня 2003 року Київським районним судом м. Одеси були видано виконавчий лист по справі.

Обов`язок виконувати судове рішення (постанову) випливає не з рішення (постанови) суду як такого, а із санкцій, передбачених нормами права, що були застосовані судом. Навіть у тих випадках, коли закон передбачає відповідальність за невиконання рішень, ця відповідальність має на меті примусити зобов`язану рішенням суду особу виконати розпорядження норми, що застосував суд.

Одними з властивостей судового рішення, що вступило в законну силу є: можливість примусового виконання судового рішення мимо волі зобов`язаної особи та обов`язковість, яка полягає в тому, що судове рішення, що вступило в законну силу, стає обов`язковим для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб і громадян і підлягають виконанню на всій території України. Рішення, що вступило в законну силу, є обов`язковим і підлягає точному виконанню. Усі державні органи, посадові особи й окремі громадяни, зобов`язані сприяти виконанню рішення суду, виконуючи вимоги державного виконавця.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Серед основних засад судочинства в Україні, згідно з п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є «обов`язковість рішень суду».

Також, згідно ч. 1, 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч. 1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження».

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження на примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які проводяться на підставах у межах повноважень та у спосіб, визначеними цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Розділом ХVІ Інструкції з організації примусового виконання рішень встановлено, що у разі відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання, визначених статтями 4, 5 Закону, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, яка виготовляється за допомогою автоматизованої системи виконавчого провадження.

Зі спірних постанов вбачається, що станом на 28 січня 2020 року у ОСОБА_3 була наявна заборгованість у розмірі 110878 грн. 20 коп.

Тому, суд вважає, що спірні постанови є законними, оскільки на момент їх винесення, у боржника була наявна заборгованість зі сплати аліментів.

Суд вважає, що державний виконавець правомірно виніс зазначені постанови, скаржник не надав належних та допустимих доказів неправомірності постанов державного виконавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Керуючись ст. 81, 89, 447 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Київського районного суду м. Одеси протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Головуючий Салтан Л. В.