Єдиний унікальний номер 227/2113/20
Номер провадження 22-ц/804/3227/20
Номер провадження 22-ц/804/3227/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2020 року Донецький апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача: Новікової Г.В.

суддів: Мірути О.А., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лаврищева Віктора В`ячеславовича на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 01 вересня 2020 року (ухваленого під головуванням судді Хоменко Д. Є. у м. Добропілля Донецької області, повний текст судового рішення складено 01 вересня 2020 року) у цивільній справі №227/2113/20 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що перебував у трудових відносинах з відповідачем до 17.07.2017 року та був звільнений за п. 1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. При звільненні відповідач повний розрахунок з ним не провів.

Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі з березня по липень 2017 року у розмірі 35801,96 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 8410,84 грн..

Рішенням Добропільського міськрайонного суду від 01 вересня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вважає, що висновок суду першої інстанції щодо наявності у відповідача обставин непереборної сили та застосуванням до спірних правовідносин Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року є неправомірним, оскільки єдиним документом, який підтверджує обставин непереборної сили є сертифікат Торгово-промислової палати України. Посилання відповідача на висновки Верховного Суду не заслуговують на увагу, оскільки не є аналогічними спірним правовідносинам у даній справі.

Згідно із відповіддю №1553/21-7.3 від 12.06.2020 року на його адвокатський запит ТПП України роз`яснило, що сертифікат та висновок є різними за юридичним змістом документами, зокрема сертифікатом засвідчуються форс-мажорні обставини, а висновок досліджує фактичні обставини, що склалися у господарській діяльності та вплив на них форс-мажорних обставин.

Вважає, що висновок суду про те, що позивачем не доведено про обізнаність відповідача про нарахування та виплату заборгованості по заробітній платі, суперечить матеріалам справи. Зокрема згідно із інформацією, яка міститься в індивідуальних відомостях про застраховану особу (форма ОК-5) відповідач відзвітував про нарахування заробітної плати позивачу за березень 2017 року у розмірі 6403,90 грн., що відповідає розрахункам у табуляграмі за березень 2017 року, наданій позивачем.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги,що наказ про припинення трудової діяльності від 10.07.2017 року містить відомості про кількість невикористаних днів відпустки та право на отримання одноразової грошової допомоги, що є аналогічними відомостям в наданій позивачем табуляграмі за липень 2017 року та не виплачено позивачу. Також зазначене свідчить про наявність документообігу у відповідача із структурним підрозділом, у якому працював ОСОБА_1 ..

Наголошує на необґрунтованості висновку суду першої інстанції про неналежність та недопустимість як доказів розрахункових листів (табулеграм), оскільки інформація, яку вони містять співпадає із іншими доказами у справі, зокрема із наказами про встановлення простою. При цьому звертає увагу, що відповідач за час простою не з вини працівника повинен дотримуватися положень ст. 113 КЗпП України. Вважає, що втрата позивачем первинних документі, на підставі яких нараховується заробітна плата не звільняє роботодавця від обов`язку по її виплаті.

Також позивач підтверджує отримання в структурному підрозділі відповідача (м. Лиман) частину заробітної плати за березень 2017 року у розмірі 2 608,58 грн..

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, ціна позову складає 44212,80 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи із таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що він з`являвся на робоче місце, а надані відповідачем пояснення щодо втрати первинної документації та документів, зокрема й науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року свідчать про обставини непереборної сили, які позбавили можливості роботодавця виконати трудові зобов`язання перед позивачем, зокрема щодо виплати заробітної плати.

Проте такі висновки не відповідають обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України передбачено, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року №938 змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменованого в акціонерне товариство «Українська залізниця».

Судом першої інстанції встановлено, що наказом №3905/ДН-ОС від 10.07.2017 року ОСОБА_1 звільнений з 17.07.2017 року з посади головного інженера виробничого підрозділу «Іловайське вагонне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на підставі ч. 1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату з виплатою компенсації за 23 днів відпустки та вихідної допомоги, про що у трудовій книжці також зроблено запис (а.с. 8, 11).

Таким чином, позивач перебував із відповідачем в трудових правовідносинах, що підтверджується записами у трудовій книжці та не оспорюється відповідачем.

Наказом начальника Донецької дирекції залізничних перевезень № 236/ДНД від 17 березня 2017 року було встановлено з 20.03.2017 року початок простою з причин незалежних від працівників, у тому числі у виробничому підрозділі, в якому працював позивач.

Пунктами 2 - 8 зазначеного наказу працівників зобов`язано на час простою виходити на свої робочі місця згідно початку роботи відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку та розписуватися на початку та наприкінці робочого дня в «Журналі обліку приходу - уходу працівників, які знаходяться на простої». На весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код «П». Оплату за час простою не з вини працівника провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно положень статей 30, 31 Закону України "Про оплату праці" при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

На підтвердження позовних вимог щодо заборгованості із заробітної плати ОСОБА_1 надав копії розрахунків заробітної плати (табулеграм), відповідно до яких позивачу нарахована заробітна плата за березень 2017 року в розмірі 6403,90 грн., за квітень 2017 року 4464,55 грн., за травень 2017 року 4464,55 грн., за червень 2017 року 4492,65 грн., за липень 2017 року (з урахування компенсації за невикористані 23 дні відпустки та вихідної допомоги) 15976,31грн. (а.с. 20-24).

В розрахунку заробітної плати міститься загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. В табуляграмах за березень - липень 2017 року відображена оплата простоїв відповідно до наказу начальника Донецької дирекції залізничних перевезень від 17 березня 2017 року № 236/ДНД та зазначена кількість робочих днів, які підлягають оплаті ОСОБА_1 , та тарифна ставка, із якої проведено розрахунок. Надані позивачем розрахунки відповідають вимогам ст.ст. 30, 31 Закону України "Про оплату праці".

Розрахунок заробітної плати зроблено у спеціальній бухгалтерській комп`ютерній програмі, куди закладаються дані про відпрацьований час та відповідна тарифікація робітника.

Також слід зазначити, що розрахунки заробітної плати, надані позивачем, узгоджуються з наказом начальника Донецької дирекції залізничних перевезень від 17 березня 2017 року № 236/ДНД про встановлення початку простою з причин, незалежних від працівників, у виробничому підрозділі залізниці в якому працював позивач з 20 березня 2017 року, та з наказом №3905/ДН-ОС від 10.07.2017 року про звільнення ОСОБА_1 з виплатою компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги,оскільки табуляграми за липень 2017 року також містять розрахунок за невикористану відпустку та вихідної допомоги.

Відповідачем суду не надано будь-яких доказів, які б спростовували зазначену заборгованість по оплаті за час простою, так само сторонами не оспорюється наявність зазначеного наказу та факт перебування з позивачем у трудових відносинах із звільненням його саме 17 липня 2020 року.

Заробітна плата за березень 2017 року, що вказана в розрахунку, наданому позивачем, повністю співпадає з даними по заробітній платі, що містяться у довідці Пенсійного фонду України.

Крім того, в підтвердження видачі розрахунку заробітної плати (табулеграм ) саме відповідачем позивач надав такі розрахунки за період з липня 2016 року по грудень 2016 року та з січня 2017 року. Зазначені в наданих розрахунках суми нарахованої позивачеві заробітної плати повністю співпадають із індивідуальними відомостями Пенсійного фонду України.

Згідно індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України форми ОК-5 про застраховану особу за березень 2017 року відповідачем сплачені страхові внески в Пенсійний фонд із заробітної плати ОСОБА_1 , нарахованої в розмірі 6403,90 грн. за 31 день страхового стажу, що у свою чергу свідчить про виплату позивачу заробітної плати за цей місяць. Така ж сума зазначена в наданому позивачем розрахунку заробітної плати за березень 2017 року.

Положення частин другої, восьмої статті 9, частини другої статті 24 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначають, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Банки приймають від платників єдиного внеску, зазначених у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, платіжні доручення та інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання платником розрахункових документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум єдиного внеску або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Національним банком України та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Відповідно до п.11 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платники податків, зазначені у пункті 1 ч.1 ст. 4 зазначеного Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення).

Таким чином встановлено і підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного Фонду України, що за березень 2017 року за працівника ОСОБА_1 відповідачем до Пенсійного фонду були сплачені страхові внески із заробітної плати в розмірі 6403,90 грн. та враховано 31 день страхового стажу для пенсії, які сплачуються одночасно під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), що у свою чергу свідчить про виплату позивачу заробітної плати за цей місяць та дає підстави для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за березень 2017 року. Зазначене нічим не спростовано.

Наданий відповідачем видатковий касовий ордер від 27 жовтня 2017 року підтверджує виплату позивачу задепонованої заробітної плати за першу половину березня 2017 року в сумі 2074, 29 грн. за його особистим підписом. Таким чином відсутні підстави сумніватися в правильності відомостей, викладених в формі ОК-5 про виплату позивачеві заробітної плати за березень 2017 року в повному обсязі.

Індивідуальні відомості про застраховану особу за квітень-липень 2017 року не містять даних про перерахування страхових виплат, тобто підтверджують не виплату заробітної плати позивачеві за вказаний період, що є належним доказом наявності заборгованості по заробітній платі за цей період перед позивачем.

Статтею 30 Закону України «Про оплату праці» саме на роботодавця покладено обов`язок забезпечення достовірного обліку виконуваної роботи працівником та бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Заперечуючи проти наявності заборгованості по заробітній платі, відповідач надані позивачем розрахунки заробітної плати нічим не спростував та не надав доказів того,що позивач не працював і йому заробітна плата за спірний період не нараховувалася ,а тому

відсутня заборгованість.

Відповідно до статті 110 КЗпП України, частини першої статті 30 Закону України "Про оплату праці", згідно яких при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. При цьому наявність підпису посадової особи та печатки на них зазначеними нормами не передбачена.

Тобто вимоги до зовнішнього оформлення розрахунку заробітної плати, який надається робітнику не встановлено.

Висновок суду першої інстанції про те, що надані позивачем розрахунки заробітної плати не є допустимим доказом, оскільки їх оформлення не відповідає чинному законодавству, а також вони складені на території непідконтрольній українській владі, є безпідставним,оскільки діючим законодавством не встановлена обов`язкова форма розрахунку, який роботодавець повинен надати працівникові.

Надані позивачем розрахунки заробітної плати (табулеграми) містять відомості, які можуть бути відомі тільки роботодавцю у зв`язку із оформленням позивача на роботу (ідентифікаційний код, посаду працівника, кількість відпрацьованих годин та невикористаних днів відпустки).

Тому розрахунки заробітної плати (табулеграми) надані позивачем не можна вважати не належним та не допустимим доказом у справі.

Таким чином належними та допустимими доказами є надані позивачем розрахунки заборгованості заробітної плати за березень - липень 2017 року, копії наказів, копія трудової книжки. Зазначені позивачем розрахунки нічим не спростовані.

При цьому посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати є необґрунтованими, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на працедавця, а не на працівника.

Оскільки встановлено,що позивачеві за квітень-липень 2017 року нараховувалася заробітна плата з врахуванням простоїв, а індивідуальні відомості про застраховану особу за квітень-липень 2017 року не містять даних про перерахування відповідачем страхових виплат за працівника ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України , то заборгованість за вказаний період підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи про те, що у відповідача відсутні табелі обліку робочого часу позивача, а тому відступні підстави для нарахування заробітної плати, є безпідставними. Відповідно до Наказу Держкомстату від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» табель обліку використання робочого часу це одна з типових форм первинної облікової документації підприємств, установ, організацій.

Типові форми первинного обліку використовуються з метою обліку використання робочого часу усіх категорій працюючих, для контролю за дотриманням встановленого режиму робочого часу, для отримання даних про відпрацьований час та інших показників, необхідних для складання форм державних статистичних спостережень з праці.

Зокрема, типова форма N П-5 «Табель обліку використання робочого часу» надається як рекомендована для застосування і використовується як формалізований набір показників у складі первинного обліку підприємства щодо використання робочого часу, необхідний для заповнення форм державних статистичних спостережень з праці.

Отже, цей первинний документ повинен бути оформлений відповідачем.

Таким чином посилання на те, що відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків, а тому відсутні підстави для виплати заробітної плати, не можуть бути прийнятими до уваги, так як спростовуються встановленими обставинами. Підприємство працювало в умовах АТО з 2014 року і до 2017 року повинно було передбачити всі можливі обставини, які б перешкодили подальшій діяльності структурних підрозділів, задля чого повинно було приймати всі заходи для того, щоб мати на території України всі первинні бухгалтерські документи для оплати праці працівників.

Незалежно від виниклої ситуації відповідач мав можливість вирішити питання оперативно щодо звільнення працівників, однак вирішив це питання лише в липні 2017 року. Доказів того, що для вирішення питання про видання наказу про звільнення працівників існувала непереборна сила не надано.

Відповідно до ч. 4 ст. 97 КЗпП України, ст. 22 Закону України від 24.03.1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці" власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Враховуючи, що в період встановленого регіональною філією «Донецька залізниця» простою позивач на виконання наказу виходив на своє робоче місце до дня звільнення, на день його звільнення накази про встановлення простою скасовані не були, у відповідача відсутні підстави не здійснювати позивачу оплату за час простою.

Доводи відповідача, які були прийняті судом першої інстанції щодо відсутності первинної документації, що унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, є безпідставними з огляду на те, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові.

Відповідно до частини 2 ст. 30 Закону України"Про оплату праці" роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ст. 8 Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідно до частин першої та сьомої статті 9 зазначеного Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку.

Згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією працедавця. Отже, відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для ненарахування та не виплати позивачу заробітної плати.

За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати. Крім того слід зазначити, що саме відповідач, як роботодавець, який повинен виплачувати працівнику заробітну плату відповідно до ст. 21 КЗпП України, має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог,суд першої інстанції виходив із того,що форс-мажорні обставини є підставою для звільнення роботодавця від сплати позивачу заробітної плати.

Проте такий висновок є безпідставним.

Форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку, свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Проте, жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заборгованості по заробітній платі.

Закон України від 02.09.2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" не скасовує обов`язків роботодавця, визначених ст. 47, ст. 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України.

Законом України від 02.09.2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" встановлено, що єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. (ст. 10).

Відповідачем надано науково-правовий висновок Торгово-промислової палати,що не є належним доказом настання обставин непереборної сили (форс-мажору).

Обов`язковою умовою для покладання на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Наданий до суду науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України не звільняє відповідача від обов`язку виплатити працівнику заборгованість з оплати праці, а лише підтверджує відсутність вини підприємства у несвоєчасній виплаті заробітної плати.

Крім того, заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (ст. 113 КЗпП), компенсація за невикористану відпустку (ст. 83 КЗпП) та вихідна допомога при звільненні (ст. 44 КЗпП), не є відповідальністю за порушення строків виплати заробітної плати.

Враховуючи те, що позивачем надані на підтвердження своїх вимог належні та допустимі докази, а відповідачем не спростовано їх та не надано підтвердження того, що ОСОБА_1 виплачені всі суми, що належали позивачу від підприємства при звільненні, не виплачено ці суми і на час розгляду справи судом, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості із заробітної плати за період з квітня по 17 липня 2017 року у розмірі 29398,06 грн (4 464,55+4 464,55+4 492,65+15 976,31).

Відповідно до ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці", Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Оскільки на теперішній час вищезазначена заборгованість позивачу не виплачена і затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, суд апеляційної інстанції вважає вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків їх виплати обґрунтованими.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація втрати частини грошових доходів з квітня по липень 2017 року у сумі 5250,56 грн (852,03+ 784,58+ 778,80+ 2835,15).

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність доказів про те, що АТ «Українська залізниця» має заборгованість перед ОСОБА_1 зі сплати заробітної плати, бо не прийняв до уваги, що відповідач не спростував надані позивачем документи щодо наявності заборгованості із заробітної плати із квітня по липень 2017 року. Крім того суд першої інстанції не врахував, що наданий до суду науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України не звільняє відповідача від обов`язку виплатити працівнику заборгованість з оплати праці, а лише підтверджує відсутність вини підприємства у несвоєчасній виплаті заробітної плати.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За встановлених обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з квітня по липень 2017 року у розмірі 29 398,06, та відповідної суми компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 5250,56 грн.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1, ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та з огляду на висновок про скасування рішення суду першої інстанції і часткове задоволення вимог позовної заяви та апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції підлягає стягненню у пропорційному розмірі до задоволених позивних вимог з відповідача на користь держави у розмірі 1647,33 грн.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 44 212,80 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лаврищева Віктора В`ячеславовича задовольнити частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду від 01 вересня 2020 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (юридична адреса: 03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 суму заборгованості по заробітній платі за період з квітня по 17 липня 2017 року у розмірі 29 398,06 грн. (двадцять дев`ять тисяч триста дев`яносто вісім) гривень 06 копійок та суму компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 5250,56 грн. (п`ять тисяч двісті п`ятдесят) гривень 56 копійок.

Зобов`язати акціонерне товариство «Українська залізниця» утримати податки та інші обов`язкові платежі.

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 1647,33 грн (одна тисяча шістьсот сорок сім ) гривень 33 копійки.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: