Єдиний унікальний номер 229/7127/19
Номер провадження 22-ц/804/3210/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Папоян В.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 17 вересня 2020 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Лебеженка В.О. в місті Дружківці Донецької області, повне судове рішення складено 17 вересня 2020 року, у справі номер 229/7127/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2019 року до Дружківського міського суду Донецької області звернулась ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 11 липня 2016 року вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем. Починаючи з березня 2017 року і по липень 2017 року їй не виплачувалась нарахована заробітна плата. 17 липня 2017 року вона звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату.

В день звільнення з ОСОБА_1 не проведено повного розрахунку, тому з урахуванням уточнень позивачка ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача АТ «Українська залізниця» на її користь заборгованість по заробітній платі за період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року в розмірі 29100,41 грн та компенсацію за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 6353,18 грн.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 17 вересня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодилась ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, просила скасувати рішення Дружківського міського суду Донецької області від 17 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за березень-липень 2017 року в розмірі 29100,41 грн з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та зборів, та про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 6353,18 грн без утримання з цієї суми передбачених законом податків та зборів.

Доводами апеляційної скарги наведено, що в матеріалах справи відсутній відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України, який засвідчував би наявність у відповідача обставин непереборної сили (форс-мажору), а долучений до матеріалів справи Науково-правовий висновок не є документом, який може засвідчувати обставини непереборної сили та може бути підставою, на думку суду, для відмови у задоволенні позову.

Посилання суду першої інстанції на висновки Верховного Суду є необґрунтованими, оскільки Верховний Суд не викладав правову позицію, яка б у аналогічних правовідносинах

звільняла роботодавця від обов`язку виплати заробітної плати.

Доводи суду про те, що позивачем фактично не доведено про обізнаність відповідача про обов`язок нарахування та виплати заборгованості по заробітній платі, суперечить нормам закону та матеріалам справи.

Суд не звернув уваги на те, що відповідач не надав інформацію щодо спірних правовідносин. Винесену ухвалу суду про витребування доказів відповідач не виконав, що свідчить про його умисні дії на приховання доказів на підтвердження доводів ОСОБА_1 .

Судом не досліджено та не надано належної оцінки доказам позивача, які ним надані на підтвердження своїх позовних вимог.

Судом першої інстанції безпідставно зазначено про відсутність в матеріалах справи табелю обліку використання робочого часу та інших документів первинного обліку за березень-липень 2017 року, оскільки в матеріалах справи наявні ці документи. Відповідачем не було надано будь-яких належних доказів щодо недостовірності відомостей, викладених в табелях обліку, які оформлені відповідно до діючого трудового законодавства, чи що на час складення цих документів відповідальні особи не мали повноважень.

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, враховуючи, що з 11.07.2016 року державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (а.с. 7-9, том 1).

Згідно з наказом (розпорядженням) №5033/ДН-ос від 10.07.2017 року про припинення трудового договору ОСОБА_1 17.07.2017 року звільнено у зв`язку зі скороченням штату п. 1 ст. 40 КЗпП України з зазначенням компенсації за 19 днів відпустки та з виплатою одноразової грошової допомоги в розмірі середньомісячного заробітку (а.с. 11, том 1).

З розрахунків заробітної плати видно, що ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за

березень 2017 року в розмірі 14266,05 грн, квітень 2017 року 581,34 грн, травень 2017 року 2801,02 грн, за червень 2017 року 669,43 грн, за липень 2017 року 13218,73 грн, включаючи компенсацію за невикористані дні відпустки та вихідну допомогу (а.с. 12-16, том 1).

Відповідно до наказу №236/ДНД від 17.03.2017 року про встановлення простою у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурних підрозділів, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуться до лінії розмежування з непідконтрольній українській владі території, встановлено початок простою з 20.03.2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції. Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи (а.с. 33, 42, том 1).

З повідомлення ПАТ «Укрзалізниця» вбачається, що ОСОБА_1 повідомлено, що з 17.07.2017 року посада, яку вона займає підлягає ліквідації та виведенню зі штатного розпису, та запропоновано переведення її на посади, які є у наявності у підрозділах регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (а.с. 146, том 1).

Відповідно до довідки по депонованій заробітній платі ПАТ Українська залізниця» від 17 липня 2017 року, ВП «Станція Ясинувата» повідомила, що за період з 01.07.2016 року по 17.07.2017 року ОСОБА_1 депоновану заробітну плату не має (а.с. 148, том 1).

З табелю обліку використання робочого часу вбачається, що ОСОБА_1 в березні 2017 року працювала 8 днів, 10 днів перебувала у відпустці, в квітні 2017 року 22 дні перебувала у відпустці, 3 дні перебувала у простої, в травні 2017 року 13 днів перебувала у простої, в червні 2017 року 10 днів перебувала у відпустці, 4 дні у простої, в липні 2017 року 6 днів перебувала у відпустці, 3 дні у простої (а.с. 157-159, том 1).

Наказом №140 від 01.03.2017 року ПАТ «Українська залізниця» працівникам ВП «Станція Ясинувата» встановлено неповний робочий місяць у березні 2017 року з недопрацюванням до норми годин з оплатою праці за фактично відпрацьований час (а.с. 177-178, том 1).

Наказом №249 від 03.05.2017 року ПАТ «Українська залізниця» працівникам ВП «Станція Ясинувата» встановлено неповний робочий місяць у червні 2017 року з недопрацюванням до норми годин з оплатою праці за фактично відпрацьований час (а.с. 179-180, том 1).

Наказом №258 від 10.05.2017 року ПАТ «Українська залізниця» працівникам ВП «Станція Ясинувата» встановлено неповний робочий місяць у липні 2017 року з недопрацюванням до норми годин з оплатою праці за фактично відпрацьований час (а.с. 181-182, том 1).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження виконання позивачем своїх трудових обов`язків у спірний період та настанням обставин непереборної сили відповідно до висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України від 24.03.1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Судом встановлено, що позивачка працювала у виробничому підрозділу «Станція Ясинувата» державного підприємства «Донецька залізниця», яке 11.07.2016 року реорганізовано шляхом злиття в виробничій підрозділ «Станція Ясинувата» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», та 17.07.2017 року звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням штату.

Відповідно до наказу №236/ДНД від 17.03.2017 року начальника дирекції про встановлення простою у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурних підрозділів, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуться до лінії розмежування з непідконтрольній українській владі території, встановлено початок простою з 20.03.2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції. Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.

З розрахунків заробітної плати видно, що ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за березень 2017 року в розмірі 14266,05 грн, квітень 2017 року 581,34 грн, травень 2017 року 2801,02 грн, за червень 2017 року 669,43 грн, за липень 2017 року 13218,73 грн, включаючи компенсацію за невикористані дні відпустки та вихідну допомогу.

З табелю обліку використання робочого часу вбачається, що ОСОБА_1 в березні 2017 року працювала 8 днів, 10 днів перебувала у відпустці, в квітні 2017 року 22 дні перебувала у відпустці, 3 дні перебувала у простої, в травні 2017 року 13 днів перебувала у простої, в червні 2017 року 10 днів перебувала у відпустці, 4 дні у простої, в липні 2017 року 6 днів перебувала у відпустці, 3 дні у простої.

Поняття доказів розкрито у частині 1 статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За положеннями частини 4 статті 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє в реалізації ними прав, передбачених кодексом. У відповідності до вимог процесуального права, сторонам роз`яснено обов`язок надати докази на підтвердження зазначених ними обставин.

Отже, на підтвердження свої позовних вимог позивачем надано належні та допустимі докази, що підтверджують виконання ним службових обов`язків. Також на виконання ухвали суду першої інстанції відповідачем надані певні докази, які також підтверджують виконання службових обов`язків позивачем за період з березня 2017 року по липень 2017 року (зокрема табель обліку робочого часу), а також дані щодо тарифної ставки, виходячи з якої повинна обраховуватись заробітна плата, розрахунково-платіжні відомості та інші документи з обліку праці та зарплати за спірний період, посвідчені належним чином.

У правовому висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі №243/5469/17, зазначено, що відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією працедавця.

Посилання відповідача в суді першої інстанції на відсутність у нього первинної документації

для виплати позивачу заробітної плати не може бути прийнятим до уваги, оскільки спростовується встановленими обставинами, та не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати. Саме відповідач, як роботодавець, який повинен виплачувати працівнику заробітну плату відповідно до ст. 21 КЗпП України, має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Апеляційний суд також вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність форс-мажорних обставин, які стали підставою для звільнення роботодавця від сплати позивачу заробітної плати, є помилковим, виходячи з наступного.

Форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку Торгово-промислової палати, свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Проте, жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заборгованості по заробітній платі.

Закон України від 02.09.2014 року «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених ст. 47, ст. 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України.

Законом України від 02.09.2014 року «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України (ст. 10).

Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України, наданий відповідачем, не звільняє відповідача від обов`язку виплатити працівнику заборгованість з оплати праці, а лише підтверджує відсутність вини підприємства у несвоєчасній виплаті заробітної плати.

Таким чином, з огляду на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що сторони підтвердили, що ОСОБА_1 виконувала свої трудові обов`язки та їй нараховувалася заробітна плата за період з березня по липень 2017 року, що спростовує помилковий висновок суду першої інстанції про недоведеність виконання позивачкою службових обов`язків.

Відтак, враховуючи, що ОСОБА_1 за березень-липень 2017 року нараховувались суми, що належали їй від підприємства при звільненні, а відомостей про їх виплату відповідачем не надано, тому заборгованість за вказаний період підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з урахуванням виплаченої заробітної плати за першу половину березня 2017 року в розмірі 29100,41 грн.

Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень, зокрема у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати за один місяць.

Стосовно вимог щодо стягнення компенсації за порушення строків виплати заробітної плати, апеляційний суд зазначає наступне.

Оскільки на теперішній час вищезазначена заборгованість позивачу не виплачена і затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж за один місяць, тому вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків їх виплати є обґрунтованими.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що до структури заробітної плати входять: 1) Основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. 2) Додаткова заробітна плата. Це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. 3) Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»).

Згідно з п. 2 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року.

Позивачка ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача на її користь компенсацію втрати частини грошових доходів з березня по липень 2017 року в розмірі 6353,18 грн, виходячи з порушення термінів виплати зарплати.

Повіряючи розрахунок такої компенсації, апеляційний суд вважає, що з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню компенсація втрати частини грошових доходів з березня по липень 2017 року у сумі 5517,03 грн (2483,77 грн + 116,85 грн + 527,17 грн + 115,62 грн + 2273,62 грн), виходячи з показників індексу інфляції споживчих цін за період невиплати, станом на вересень 2020 року.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України та ухваленню нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Крім того, відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Від сплати судового збору позивача звільнено на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 року №3674-VI «Про судовий збір».

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір за подання позову до суду підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 750,28 грн (розмір заявлених вимог 35453,59 грн (100%), розмір вимог, що підлягають задоволенню 34617,44 грн (97,64%).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 17 вересня 2020 року, скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість по заробітній платі за період з березня по 17 липня 2017 року в розмірі 29100,41 грн (двадцять дев`ять тисяч сто грн 41 коп.).

Зобов`язати Акціонерне товариство «Українська залізниця» () при виплаті заборгованості по заробітної платі в розмірі 29100,41 грн здійснити утримання з цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 5517,03 грн (п`ять тисяч п`ятсот сімнадцять гривень 03 коп.).

Допустити негайне виконання рішення у справі про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () в дохід держави судовий збір в розмірі 750,28 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повне судове рішення складено 23 грудня 2020 року.

Суддя: