Номер провадження 2/754/6056/20
РІШЕННЯ

Іменем України

17 грудня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Таран Н.Г.,

секретаря судового засідання Чехун Ю.В..

за участі:

представника позивача адвоката Єгорова С.О.,

представника відповідача адвоката Низенка В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Київметробуд», про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, яким мотивував тим, що 30.06.2020 року був звільнений з посади начальника тунельного загону №7 ПАТ «Київметробуд» по ст. 38 КЗпП України, згідно наказу №175 від 30.06.2020 року за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за віком. Стверджує, що при звільненні з роботи повний розрахунок з ним не проведений, а саме заробітна плата в сумі 140977,69 грн. не виплачена. Посилаючись на норми ст.117 КЗпП України, просить стягнути з відповідача компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні. Строк прострочення складає 23 робочі дні в липні та 11 робочих днів у серпні. Також позивач зазначає, що своїми неправомірними діями щодо несвоєчасної виплати заробітної плати, відповідачем заподіяна йому моральна шкода в сумі 5000,00 грн. У зв`язку з чим, просить задовольнити позов.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав поданий до суду позов з підстав викладених в ньому, просив суд його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково. До суду надав відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач позовні вимоги стосовно стягнення із нього компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визнав. Однак не погодився із вимогами позивача стосовно стягнення заробітної плати, оскільки заробітна плата була виплачена позивачу відповідачем.

Вислухавши представника позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов"язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 25.06.2002 року працював у ПАТ «Київметробуд», на посаді начальника тунельного загону №7 ПАТ «Київметробуд», що підтверджується записами у його трудовій книжці.

30.06.2020 року позивач був звільнений з посади начальника тунельного загону №7 ПАТ «Київметробуд» відповідно до ст. 38 КЗпП України, згідно наказу №175 від 30.06.2020 року за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за віком.

За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна плата.

Відповідно до виписки по рахунку ПАТ «Київметробуд» вбачається, що 18.08.2020 року одержувачу ОСОБА_1 перераховано 140977,69 грн. Зарплата за червень 2020 року без ПДВ сума 348551,58 грн.

Тобто, у теперішній час заборгованість по заробітній платі перед позивачем сплачена.

Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Як вказано у ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 140977,69 грн. не підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Як вбачається з індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування станом на 22.07.2020 року за формою ОК-5 позивачу нараховано тунельним загоном №7 ПАТ «Київметробуд» протягом останніх двох місяців, що передували звільненню, заробітну плату у наступних розмірах: за квітень 2020 року (21 робочий день) - 29082,40 грн., за травень 2020 року (19 робочих днів) - 32862,40 грн. Таким чином, вбачається, що середньоденна заробітна позивача за останні два місяці складала 1548,52 грн.

Строк прострочення складає 23 робочі дні в липні та 11 робочих днів у серпні.

Оскільки, під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, було встановлено, що позивачу не були виплачені належні йому від відповідача суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України, прийшов до висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, оскільки відповідач не довів відсутності в цьому своєї вини. При цьому суд зауважує, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64цс13 від 03.07.2013 року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Абзацом 2 п.8 даного Порядку передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі №6-648цс15 за позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Отже розмір середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні ОСОБА_1 складає 52653,08 (1548,62 грн./день х 34 робочих дня).

Стосовно заявлених позовних вимог щодо стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди суд зазначає наступне.

Згідно статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як достовірно встановлено судом, внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача, а саме невиплати йому заробітної плати, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату працю, внаслідок чого було порушено звичний для останнього уклад життя, завдало йому моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, останній зазнав втрат немайнового характеру, тобто йому завдано моральну шкоду.

Суд зауважує, що в результаті затримки з невиплатою заробітної плати при звільненні позивач поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, принизило позивача, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає задоволенню частково з урахування розміру невиплачених відповідачем сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань.

Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у її житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню в розмірі 5000,00 грн.

Суд вважає, що в даній справі моральна шкода в розмірі 5000,00 грн. та компенсаційні виплати в порядку ст. 117 КЗпП України в сумі 52653,08 грн. є достатніми для сприяння відновлення порушених прав позивача.

Окрім того, на підставі положень статті 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 840,80 грн. за позовні вимоги стосовно стягнення моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 9, 10, 11, 12, 13, 17, 81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 274, 275 ЦПК України, ст. ст. 47 ч.1, 94 ч.1, 115, 116, 117, 237-1, КЗпП України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Київметробуд», про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди- задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Київметробуд» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 52653,08грн., моральну шкоду 5000,00 грн., та судові витрати зі сплати судового збору 840,80 грн.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 22.12.2020 року.

Суддя: Н.Г. Таран