Провадження №22-ц/812/2128/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 грудня 2020 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Колосовою О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу № 489/191/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення, яке постановив Ленінський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Кокорєва Вячеслава Вододимировича у приміщенні цього суду о 11 год. 40 хв. 09 липня 2020, повний текст якого складений 15 липня 2020 року, за позовом Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію,

в с т а н о в и л а :

У січні 2020 року Приватне акціонерне товариство «Миколаївська теплоелектроцентраль» (далі ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію.

Позов мотивовано тим, що в опалювальних сезонах 2015-2018 років ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» здійснювало постачання теплової енергії до будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується нарядами на підключення будинку до теплових мереж на початку опалювального сезону. Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_2 за вказаною адресою належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . За період з 01 грудня 2015 року по 31 жовтня 2018 року позивачем надано теплову енергію на суму 18 430, 77 грн., за яку відповідачі сплатили 568,47 грн. Отже, зобов`язання в повному обсязі відповідачами не виконано. В добровільному порядку заборгованість відповідачами не сплачена.

Посилаючись на викладене, та у зв`язку з неповним виконанням відповідачами своїх зобов`язань перед позивачем за період з 01 червня 2016 року по 31 жовтня 2018 року утворилась заборгованість за спожиту теплову енергію у сумі 16749, 64 грн, яку позивач просив стягнути з відповідачів. Також, з урахуванням частини 2 статті 625 ЦК України позивач просив стягнути 2 107,89 грн сума, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції, та 606,56 грн три відсотки річних, а також судові витрати.

Учасниками справи відзиви та заперечення щодо позовної заяви не подавались.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 липня 2020 року позовні вимоги ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» 16 749, 64 грн боргу за спожиту теплову енергію, суму, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції, 2107, 89 грн, три відсотки річних 606, 56 грн та судовий збір: по 700, 67 грн з кожного.

Рішення суду мотивоване тим, що позов підлягає задоволенню, оскільки позивачі, які є споживачами послуг з постачання теплової енергії неналежно виконували зобов`язання за договором про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води.

03 березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про перегляд вказаного заочного рішення.

Заява мотивована тим, що оскільки оскаржуване заочне рішення ухвалене за її відсутності та без належного повідомлення про час та місце розгляду справи, а також без з`ясування усіх фактичних обставин справи, без дослідження і не надання належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам є підстави для його скасування.

Ухвалою того ж суду від 29 жовтня 2020 року заяву ОСОБА_1 про скасування заочного рішення від 09 липня 2020 року залишено без задоволення.

Ухвала суду мотивована тим, що заявником не надано доказів, якими сторона відповідача обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить заочне рішення Ленінського районного суду від 09 липня 2020 року скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення ухвалене за відсутності відповідачки, яка не була повідомлена про час та місце розгляду справи; судом не було з`ясовано усіх фактичних обставин справи та не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. Так, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 липня 2017 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03 листопада 2017 року квартира АДРЕСА_3 належить на праві спільної часткової власності: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по 1/3 частки на кожного. За такого відсутні підстави для стягнення спірної заборгованості у солідарному порядку. Разом з тим зауважує, що власницею 1/3 частки вказаної квартири вона стала тільки з 03 листопада 2017 року, тому борг за спожиту теплову енергію за період з 01 грудня 2015 року по 03 листопада 2017 року до неї відношення не має. Оскільки борг утворився більше ніж за три роки до дня звернення з позовом, відповідачка посилалась на пропуск позивачем позовної давності до частини позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відзив мотивований тим, що у зв`язку із зверненням позивача 20 грудня 2018 року з заявою про видачу судового наказу щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 відбулося переривання позовної давності, а відтак відсутні підстави для застосування строку позовної давності. На думку позивача, є підстави для стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію з відповідачів у солідарному порядку як зі співвласників квартири.

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 не надала доказів на наявність у неї передбачених законом (статті 58-60, 62 ЦПК України) повноважень на представництво інтересів інших відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а тому з урахуванням положень статті 4 ЦПК України заочне рішення переглядається лише в частині вирішення судом позовних вимог, заявлених до ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Заочне рішення суду першої інстанції таким вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і таке вбачається з матеріалів справи, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 2017 року, виданого 03 листопада 2017 року державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області, спадкоємцями майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у рівних частках (по 1/3 частки) у складі квартири АДРЕСА_4 є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Це свідоцтво на 1/3 частку майна видано ОСОБА_1 (а.с. 9). Право власності ОСОБА_1 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_4 також зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 10).

ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» здійснювало постачання теплової енергії до вищевказаної квартири в період опалювальних сезонів 2016-2018 років, що підтверджується копіями нарядів на підключення будинку до теплових мереж на початку опалювального сезону (а.с. 15-16).

23 листопада 2018 між позивачем (виконавець послуг) та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір № 544010 про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води квартири за адресою: АДРЕСА_5 , пунктом 1 якого передбачено, що виконавець зобов`язується надавати своєчасно та відповідної якості послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води споживачеві - власнику (наймачу, орендарю) житлового приміщення (квартири) та іншим особам, які фактично мешкають у житловому приміщенні (квартирі), а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором (а.с. 6).

27 листопада 2018 року ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» було надіслано на адресу відповідачів попередження в порядку досудового урегулювання сплати боргу про необхідність сплати в п`ятиденний термін боргу в сумі 16 749,64 грн (а.с. 17).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 03 грудня 2019 року сума боргу за спожиту теплову енергію по квартирі АДРЕСА_4 за період з 01 грудня 2015 року до 31 жовтня 2018 року складає 16 749,64 грн.

Таким чином, між сторонами виник спір з приводу отримання позивачем належної оплати за надані останнім комунальні послуги.

Відносини з постачання теплової енергії на час виникнення спірних правовідносин регулювалися Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630 (далі Правила), відповідними положеннями ЦК України.

В силу статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, відповідно до положень якої підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Одним з наслідків порушення зобов`язань є відшкодування завданих цим збитків (частина 2 статті 611 ЦК України).

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (частина 1 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (частина 1 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року).

Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (частина 1 статті 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку (частина 1 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року).

Пунктом 5 частини 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року передбачений обов`язок споживача послуг оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Частина 1 статті 32 цього ж закону передбачає, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до пункту 18 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

За такого споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Ця оплата вноситься щомісяця.

Згідно наданих позивачем доказів у період з грудня 2015 року по жовтень 2018 року у квартиру АДРЕСА_4 позивачем проводилося постачання теплової енергії для опалення квартири та нараховувалась оплата послуг за отриману теплову енергію, на ім`я відповідачки ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок та 23 листопада 2018 року укладений договір про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води.

Таким чином, між сторонами існують правовідносини, за якими позивач постачає у квартиру АДРЕСА_3 теплову енергію для опалення, а власники цієї квартири є її споживачами.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач свої зобов`язання щодо надання послуг з централізованого опалення виконував належним чином, але за період з грудня 2015 року по квітень 2018 року оплата таких послуг в повному обсязі не проводилася і заборгованість складає 16749 грн 64 коп. Також позивачем на розмір заборгованості на підставі положень статті 625 ЦК України нараховано 3% річних 606 грн 56 коп. та збільшено суму боргу з урахуванням індексу інфляції на 2107 грн 89 коп.

За такого суд дійшов висновку, що відповідачі порушили свої обов`язки щодо оплати вартості спожитих послуг, які надавались позивачем, а тому визначена останнім заборгованість, розмір та порядок нарахування якої ними не оспорюються, підлягає стягненню з них.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач раніше звертався із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за спожиту теплову енергію, на підставі якої судом 06 лютого 2019 наказ був виданий судовий наказ, однак ухвалою суду від 25 вересня 2019 року його було скасовано за заявою ОСОБА_1 .

Відповідачка ОСОБА_1 , яка в суді першої інстанції участі у судових засіданнях не приймала, у заяві про перегляд заочного рішення та в апеляційній скарзі просила скасувати рішення суду та посилалася, зокрема, на пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні з позовом у справі, а також про безпідставне включення до розрахунку заборгованості за теплопостачання періоду з 01 грудня 2015 року по 03 листопада 2017 року (дата отримання свідоцтва про право на спадщину за законом), а також відсутність підстав для стягнення заборгованості у солідарному порядку.

Апеляційний суд частково погоджується з аргументами апеляційної скарги.

Так, згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 03 листопада 2017 року державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області, квартира АДРЕСА_4 входить до складу спадщини ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємцями цього майна у рівних частках (по 1/3 частки) є відповідачі по справі (а.с. 10).

Згідно статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У частинах 1, 2 статті 1220 ЦК України зазначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

За змістом статті 1218 до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як передбачено частиною 1 статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

В силу положень частини 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

При цьому відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина 3 статті 1296 ЦК України).

З урахуванням викладених обставин та положень закону колегія суддів дійшла висновку, що до дня настання смерті спадкодавця ОСОБА_4 (29 серпня 2016 року) квартира АДРЕСА_4 належала останньому, у зв`язку з чим саме ця особа мала обов`язок щодо оплати наданих позивачем комунальних послуг. Після відкриття спадщини у зв`язку із прийняттям спадщини трьома спадкоємцями відповідачами по справі, останні зобов`язані нести витрати з утримання успадкованого майна, а отже й сплачувати за спожиту теплову енергію.

За такого апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 набула обов`язки з утримання спадкового майна лише після отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки спадщина належить спадкоємцям з дня відкриття спадщини.

Також до спадкоємців перейшли як майнові права, так і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, в тому числі щодо оплати витрат на утримання нерухомого майна, до яких входить й заборгованість з оплати вартості теплопостачання.

Крім того, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині (частина 1 статті 1282 ЦК України).

Тобто відповідачка ОСОБА_1 мала також сплатити позивачеві 1/3 частину заборгованості спадкодавця за теплову енергію, спожиту на день відкриття спадщини.

Статтею 1281 ЦК України в редакції закону, яка була чинною на день смерті ОСОБА_5 , передбачено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

До позовної заяви, як вбачається з матеріалів справи, позивачем було надано свідоцтво про право на спадщину за законом від 03 листопада 2017 року та договір про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, укладений 23 листопада 2018 року з ОСОБА_1 . Крім того, звертаючись 20 грудня 2018 року із заявою про видачу судового наказу, позивач просив про її стягнення з ОСОБА_1 .

Вказані докази свідчать про те, що з листопада 2018 року позивачеві було відомо про смерть ОСОБА_5 , коло спадкоємців, а тому, звернувшись до суду з цим позовом 17 січня 2020 року, ним пропущений визначений статтею 1281 ЦК України строк (який є преклюзивним і не підлягає поновленню) для пред`явлення вимоги до відповідачки ОСОБА_1 як до спадкоємця боржника ОСОБА_5 , а тому з неї не підлягає стягненню заборгованість за період з грудня 2015 року по 28 серпня 2016 року.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за період з 29 серпня 2016 року по 31 жовтня 2018 року.

Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном (частина 1 статті 360 ЦК України).

З огляду на пряму вказівку закону ОСОБА_1 має сплатити 1/3 частину заборгованості за цей період, що відповідає її частці у праві спільної часткової власності на спадкову квартиру, а тому висновок суду про стягнення заборгованості за комунальні послуги в солідарному порядку не ґрунтується на вимогах закону. Розмір заборгованості за період з 29 серпня 2016 року по 31 жовтня 2018 року (фактичне нарахування за опалювальні сезони з жовтня 2016 року по березень (включно) 2017 року та з жовтня 2017 року по квітень (включно) 2018 року) становить 16 727 грн 72 коп., 1/3 частина цієї заборгованості становить 5 575 грн 91 коп.

Колегія суддів також відхиляє як помилкові доводи відзиву на апеляційну скаргу щодо наявності підстав для стягнення заборгованості в солідарному порядку.

Зокрема не можуть бути взяті до уваги посилання позивача на правові позиції, висловлені Верховним Судом по справам №521/3743/17-ц, № 703/2200/15-ц, оскільки, на відміну від справи, яка переглядається, предметом розгляду у цих справах були спори між співвласниками нерухомого майна, а не між виконавцем послуг та споживачами.

Відповідачкою ОСОБА_1 заявлено про застосування позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)).

Апеляційним судом встановлено, що позивач довів своє право на стягнення з ОСОБА_1 5 575 грн 91 коп. заборгованості за надані позивачем послуги.

В суді першої інстанції до ухвалення судом заочного рішення по справі ОСОБА_1 не заявляла про застосування строку позовної давності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, в якій з метою ефективного гарантування права на справедливий суд Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17 щодо того, що суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування позовної давності.

Також у цій постанові Верховний Суд вказав, що той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Таким чином, оскільки судом по справі, яка переглядається, ухвалено заочне рішення, ОСОБА_1 не брала участь у розгляді справи в суді першої інстанції, для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності слід оцінити відповідність повідомлення відповідачки про розгляд справи вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції судові повістки про розгляд справи, які були призначені на 02 квітня 2020 року, 05 травня 2020 року, 03 червня 2020 року та на 09 липня 2020 року, направлялись засобами поштового зв`язку за адресою реєстрації місця проживання ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 ) та були повернуті поштовим відділенням з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 36, 44, 48, 56).

Відповідно до правил, визначених частинами 2, 6, пунктом 4 частини 7 статті 128, статті 130 ЦПК України, повернення судової повістки з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» свідчить про належне повідомлення учасника справи про час та місце судового засідання, отже відсутні підстави для розгляду заяви ОСОБА_1 про застосування позовної давності судом апеляційної інстанції.

З таких міркувань щодо дотримання судом вимог процесуального закону про повідомлення ОСОБА_1 про час та місце судових засідань апеляційним судом також відхиляються доводи апеляційної скарги про наявність підстав для скасування заочного рішення по справі.

Щодо стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат.

У позовній заяві позивач вказав, що, окрім повернення боргу за надані ним послуги, відповідачі мають сплатити три проценти річних й інфляційні втрати та надав розрахунок, згідно з яким нарахував три проценти річних й інфляційні втрати за період прострочення з 01 грудня 2015 року до 31 жовтня 2018 року включно.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (дивиться постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (пункт 45)).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

З огляду на те, що відповідачка прострочила виконання грошового зобов`язання, вона на вимогу позивача повинна сплатити відповідну частку (1/3) інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми на суму заборгованості за період з 29 серпня 2016 року по 31 жовтня 2018 року (на фактично нараховану заборгованість за опалювальні сезони з жовтня 2016 року по березень (включно) 2017 року та з жовтня 2017 року по квітень (включно) 2018 року), що становить: 201 грн. 02 коп. (603 грн 05 коп.:3) - три проценти річних від простроченої суми на суму заборгованості та 698 грн (2094 грн 01 коп.:3) інфляційних втрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_1 , постановлено з порушенням норм матеріального права, це рішення у вказаній частині в силу пункту 4 частини1 статті 376 ЦПК України необхідно змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь позивача 6474 грн 93 коп. заборгованості за спожиту теплову енергію з урахуванням 3% річних за порушенням строків виконання грошового зобов`язання та інфляційних втрат (5575,91 грн+201,02 грн+698 грн).

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Оскільки за наслідками перегляду апеляційної скарги її частково задоволено, а рішення суду змінено, відповідно слід провести перерозподіл судових витрат.

Так, у зв`язку із зменшенням розміру стягнутої судом першої інстанції заборгованості слід пропорційно зменшити і розмір стягнутого на користь позивача судового збору за подання позовної заяви, а також провести розподіл судових витрат за подання апеляційної скарги.

Тому на користь позивача з ОСОБА_1 необхідно стягнути 233 грн 09 коп. судового збору за подання позовної зави (6474,93грн(стягнута сума)х700,67грн (сума судового збору, стягнута судом першої інстанції): 19464,09 грн(ціна позову)).

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 04 грудня 2020 року було задоволено клопотання ОСОБА_1 та відстрочено їй сплату 3153 грн. судового збору за подання апеляційної скарги до 21 грудня 2020 року. На день ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції судовий збір не сплачений, тому його слід стягнути в дохід держави: з позивача пропорційно до суми, на яку зменшено стягнуту заборгованість в сумі 1048 грн 88 коп. (6474,93 грн х 3153 грн:19464,09 грн), з ОСОБА_1 пропорційно стягнутій заборгованості в сумі 2104 грн 12 коп. ((19464,09 грн-6474,93 грн)х3153 грн:19464,09).

Керуючись статтями 358, 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 липня 2020 року змінити в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_1 .

Позов Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1 , на користь Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль», , 6474 грн 93 коп. заборгованості за спожиті послуги з теплопостачання з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми.

Стягнути з ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1 , на користь Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль», , 233 грн 09 коп. судового збору.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль», , в дохід держави 1048 грн 88 коп. судового збору в дохід держави.

Стягнути з ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1 , 2104 грн 12 коп. судового збору в дохід держави.

Заочне рішення суду в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

______________________________________________

Повний текст постанови складений 22 грудня 2020 року