ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4779/18 Номер провадження 22-ц/814/2516/20Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н.Л. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого (судді-доповідача) Карпушина Г.Л., суддів: Одринської Т.В., Пікуль В.П., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 20 жовтня 2020 року (прийняту суддею Яковенко Н.Л., повний текст ухвали складено суддею 20 жовтня 2020 року) у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення головного державного виконавця Київського ВДВС у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Тихонова Олеся Олеговича про закінчення виконавчого провадження,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення головного державного виконавця Київського ВДВС у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Тихонова О.О. про закінчення виконавчого провадження.

Скарга обґрунтована тим, що згідно з постановою від 27.08.2020 державним виконавцем Київського ВДВС у м. Полтаві закінчено виконавче провадження № 58524831 з примусового виконання рішення Київського районного суду м. Полтави в справі №552/4779/18 щодо встановлення ОСОБА_1 способів участі у вихованні малолітньої ОСОБА_2 , 2016 року народження. Постановою державного виконавця встановлено, що боржник ОСОБА_3 не чинить перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні малолітньої доньки. Проте, заявник з викладеним не погоджується, та вважає, що постанова державного виконавця порушує його право на участь у вихованні дочки і спілкуванні з нею.

В поданій до суду скарзі ОСОБА_1 , просив визнати неправомірними рішення головного державного виконавця Київського ВДВС у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Суми) Тихонова О.О. в частині винесення постанови від 27.08.2020 про закінчення виконавчого провадження №58524831 з примусового виконання виконавчого листа в справі №552/4779/18 від 01.03.2019. Просив зобов`язати начальника відповідного відділу скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 27.08.2020 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 20 жовтня 2020 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення головного державного виконавця Київського ВДВС у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Тихонова Олеся Олеговича про закінчення виконавчого провадження відмовлено.

З вказаною ухвалою суду не погодився ОСОБА_1 та подав на неї апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним дослідженням доказів, невідповідність висновків суду обставинам справи, прохав ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 20 жовтня 2020 року скасувати та постановити нове рішення, яким його скаргу задовольнити.

Зокрема вказує, що суд першої інстанції в своєму рішенні послався формально на інтереси дитини, не дослідив її причин та заяв учасників виконавчого провадження щодо фізичного та психологічного впливу на дитину. Вказує, що рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2018 року не виконується. Посилається на те, що судом першої інстанції не прийняті до уваги передбачені ст.20 ЗУ «Про виконавче провадження» щодо можливості державного виконавця залучати до виконавчого провадження експерта чи спеціаліста, в даній ситуації дитячого психолога. Вказує, що в ході виконавчих дій 26.08.2020 року залишилися не перевіреними заява ОСОБА_3 про нібито побиття ОСОБА_1 дочки і тому вона боїться йти до нього та пояснення дитини про те, що так її навчила говорити мати, заяви ОСОБА_1 про психологічний вплив ОСОБА_3 на дитину. В акті від 26.08.2020 року відсутні будь-які висновки та пропозиції, які б відповідали інтересам дитини і які, внаслідок бездіяльності залишилися незахищеними. Також зазначив, що в постанові державного виконавця про закінчення виконавчого провадження вказано про те, що вона винесена на підставі акту від 26.08.2020 року, однак скаржник вважає, що визнання вказаного доказу є недопустимим з підстав його невідповідності змісту вимогам Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5. Тому повинно мати наслідком визнання неправомірним рішення державного виконавця щодо винесення оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження.

Від Київського ВДВС у м. Полтаві надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній підтримуючи рішення суду першої інстанції та спростовуючи доводи викладені в апеляційній скарзі прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі. На момент розгляду справи були присутні апелянт та його представник, державний виконавець, інші сторони по справі будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2018 року в справі №552/4779/18, яке вступило в законну силу, позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 , ОСОБА_4 у спілкуванні та вихованні малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановлено батькові ОСОБА_1 наступні способи участі у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : середа з 18.30 год. до 20.30 год. без присутності матері; кожна друга та четверта п`ятниця місяця з 18.30 год. до 20.30 год. без присутності матері; кожна перша та третя субота місяця з 11.00 год. до 18.00 год. без присутності матері; день народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_1 з 10.00 год. до 13.00 год. без присутності матері. Встановлено бабі ОСОБА_4 наступні способи участі у вихованні малолітньої онуки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : кожна перша та третя субота місяця з 11.00 год. до 18.00 год. без присутності матері. Визначено місце передачі дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 її фактичне місце проживання. Покладено на ОСОБА_1 , ОСОБА_4 обов`язок забирати і приводити дитину до її постійного місця проживання. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Встановлено, що по даній справі за заявою позивачів були видані виконавчі листі, які останніми були пред`явлені на примусове виконання до Київського ВДВС м. Полтава Головного територіального УЮ у Полтавській області.

Постановою державного виконавця Київського ВДВС у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 04.03.2019 за заявою ОСОБА_1 відкрито виконавче провадження №58524831 з примусового виконання зазначеного судового рішення в частині встановлення батькові ОСОБА_1 способів участі у вихованні малолітньої доньки.

Також встановлено, що постановою від 27.08.2020, яка є предметом оскарження, виконавче провадження №58524831 закінчено на підставі п.9 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погоджуючись із зазначеним рішенням державного виконавця стягувач ОСОБА_1 вважає, що таке рішення порушує його право на участь у вихованні дочки і спілкуванні з нею.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні скарги суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець, виконуючи свої професійні обов`язки діяв у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», тому ним правомірно прийнято рішення про закінчення виконавчого провадження. Разом з цим, місцевий суд зазначив, що постанова про закінчення виконавчого провадження від 27.08.2020, яка є предметом оскарження, жодним чином не порушує права чи свободи стягувача ОСОБА_1 .

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Згідно зі ст. 124 Конституції України та ст. 18 Цивільного процесуального кодексу України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і виконуються в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Отже, завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактичною перевіркою дотримання положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності, тощо.

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів виконавчої служби щодо виконання рішення суду можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку передбаченому законом.

Згідно з ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їх права та свободи.

На думку колегії суддів, оскаржувані ОСОБА_1 дії державного виконавця, були вчинені відповідно до закону, та в межах його повноважень.

Відповідно до статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

В разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

З аналізу даних положень Закону випливає, що єдиною підставою для притягнення боржника до відповідальності є факт невиконання ним судового рішення.

Невиконання судового рішення полягає в умисному невжитті особою, до якої звернуто виконання рішення суду, передбачених законом заходів щодо їх виконання або створення перешкод. Невиконання може виражатися у прямій відмові виконати судове рішення або в ухиленні від його виконання.

У даному випадку боржником виконувались як вимоги судового рішення так і вказівки державного виконавця.

Відповідно до п.6 розділу IХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2квітня 2012 року №512/5 при виконанні рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною державний виконавець за потреби залучає органи опіки та піклування.

Постановою державного виконавця від 18.08.2020 року залучено представників органу опіки і піклування до проведення виконавчих дій 26.08.2020 о 18 год. 30 хв. за адресою: АДРЕСА_1 щодо виконання рішення суду про усунення перешкод у побачені з дитиною.

Судом встановлено, що 26.08.2020 головним державним виконавцем Київського ВДВС у місті Полтаві Тихоновим О.О. при примусовому виконанні виконавчого листа, виданого Київським районним судом м. Полтави в справі № 552/4779/18 про зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні малолітньої ОСОБА_5 , 2016 року народження, складено акт про те, що у визначений час, середа, 26.08.2020, о 18 год 30 хв. ОСОБА_3 надала дитину для побачення, проте дитина від зустрічей з батьком відмовилася.

Враховуючи, що згідно з актом державного виконавця від 26.08.2020 ОСОБА_3 , як боржником виконавчого провадження, судове рішення було виконано, суд прийшов до правильного висновку, що державним виконавцем на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження» прийнято рішення про закінчення виконавчого провадження.

Приймаючи відповідне рішення про закінчення виконавчого провадження, державним виконавцем враховано саме інтереси дитини, яка відмовилася від зустрічей з батьком та встановлено, що судове рішення безпосередньо боржником виконане, про що і було складено відповідний акт.

Частина 5 статті 64-1 Закону встановлює, що у разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, а ч.6 зазначеної норми закону передбачено, що, якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею.

Якщо після закінчення виконавчого провадження з виконання рішення про встановлення побачення з дитиною з підстави, передбаченої пунктом 9статті 39 Закону, до державного виконавця надійшла заява про відновлення виконавчого провадження у зв`язку із перешкоджанням боржником побаченню стягувача з дитиною, державний виконавець виносить постанову про відновлення виконавчого провадження.

Судом встановлено, що виконавче провадження №58524831 постановою державного виконавця від 11.09.2020 відновлене на підставі норм ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження», тому твердження апелянта про порушення його права на зустрічі з дитиною не заслуговує на увагу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що постанова про закінчення виконавчого провадження від 27.08.2020, яка є предметом оскарження, жодним чином не порушує права чи свободи стягувача ОСОБА_1 .

Доводи апелянта про те, що із вказаних ним підстав дії державного виконавця не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», є недоведеними та безпідставними.

Будь-які докази, які б вказували на порушення державним виконавцем чинного законодавства, прав боржника як сторони виконавчого провадження щодо виконання рішення суду, не встановлено.

Окрім того, інші доводи заявника, оскаржуваної дії посадової особи (державного виконавця), які наведені у заяві, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст.451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Доводи, які викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, та на їх правильність не впливають.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, а тому скарга не підлягає задоволенню.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не впливають на правильність ухвали суду першої інстанції, яка постановлена з додержанням норм процесуального права, підстави для скасування ухвали суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382-384ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 20 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 18 грудня 2020 року.

Головуючий суддя ______________Г.Л. Карпушин

Судді: ____________ __ Т.В. Одринська _______________ В.П. Пікуль