ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/2019/19Головуючий у 1-й інстанції Мочальська В.М.
Провадження № 22-ц/817/899/20 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Хома М. В., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Стецюк М.А.

та учасників справи: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , представника відповідача Приватного підприємства Явір - 2005 адвоката Фуголь С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №601/2019/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 29 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства Явір - 2005 про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, постановлену суддею Мочальською В.М., повний текст рішення виготовлений 03 серпня 2020 року, -

ВСТАНОВИЛА:

02 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Явір-2005» (далі ПП «Явір-2005») про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь період затримки розрахунку. В обгрунтування вимог посилався на те, що відповідач звільнив його з роботи із власної ініціативи, по надуманих підставах та на даний час не виплатив йому заборгованість по заробітній платі за відпрацьований час.

28 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до приватного підприємства «Явір-2005» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що його звільнено з роботи без додержання процедури, передбаченої трудовим законодавством, оскільки із заявою про звільнення з роботи за власним бажанням він до відповідача не звертався, із наказом про звільнення не був ознайомлений, трудову книжку не отримав. Крім того, відповідач не виплатив йому заборгованість по зарплаті.

Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 29 жовтня 2019 року цивільні справи об`єднано в одне провадження.

З врахуванням уточнень позовних вимог ОСОБА_1 просить суд визнати незаконним та скасувати наказ ПП «Явір-2005» № 39-к від 06.04.2017; поновити його на посаді водія автотранспортних засобів в ПП «Явір-2005»; стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за лютий 2017 року в розмірі 797.89 гривень; середній заробіток за весь час затримки розрахунку, починаючи з 07.04.2014 року і по день ухвалення рішення; середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.04.2017 по день ухвалення рішення; середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу (затримки видачі належним чином оформленої трудової книжки при звільненні з вини роботодавця), з 07.04.2017 по день ухвалення судового рішення, всього 471 428.79 грн., а також витрати на правову допомогу у розмірі 33 500 гривень. Просить зобов`язати відповідача видати йому належним чином оформлену трудову книжку. Рішення в частині стягнення середньомісячного заробітку та в частині поновлення на роботі звернути до негайного виконання.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 29 липня 2020 року в позові ОСОБА_1 до приватного підприємства «Явір-2005» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь приватного підприємства «Явір-2005» 15 500 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що при розгляді справи суд неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, порушив норми процесуального та матеріального права. Вказує на те, що його звільнення на підставі ст.36 КзпП України не може вважатись законним, оскільки заяви про звільнення з роботи він не подавав. Подана до суду заява про звільнення з роботи за угодою сторін не може бути доказом, оскільки написання цієї заяви не підтверджено жодними доказами.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання видати йому трудової книжки та стягнення заборгованості заробітної плати за час вимушеного прогулу, то матеріали справи не містять відомостей про направлення йому поштового повідомлення із вказівкою про необхідність отримання ним трудової книжки, письмової згоди на отримання якої він не надавав.

Висновок суду про пропуск строку на звернення до суду також є безпідставним. В оскаржуваному рішенні не зазначено, яким чином та коли відповідачем було подане клопотання про застосування строків позовної давності у вирішенні спору про визнання незаконним та скасуванні наказу про звільнення. Таким чином, суд першої інстанції застосував позовну давність із власної ініціативи, без заяви сторони у спорі.

Також зазначив, що рішення суду в частині стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу є безпідставним, оскільки відповідачем не надано достатніх доказів таких витрат. ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути понесені ним судові витрати у даній справі.

У відзиві на апеляційну скаргу ПП Явір-2005 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Стягнути з ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи у апеляційній інстанції у розмірі 4000 грн. Вказує, що посилання позивача на те, що суд першої інстанції застосував строк позовної давності з власної ініціативи та без заяви сторони у спорі є безпідставним, оскільки відповідно до ст.ст.228, 233 КзпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Трудова книжка ОСОБА_1 була вручена останньому 13 квітня 2017 року, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та рекомендованим повідомленням про вручення. Письмова згода ОСОБА_1 на пересилання трудової книжки поштою викладена ним особисто у заяві про звільнення від 06.04.2017 року, котра була подана відповідальному працівнику ПП Явір-2005 у м.Кременець Тернопільської області.

Під час розгляду справи в апеляційному суді представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу, просив рішення суду скасувати із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_3 , будучи присутнім у судовому засіданні апеляційного суду 19.10.2020 року підтримав апеляційну скаргу, пояснив, що місцем його роботи було м.Кременець, Тернопільської області, де він працював водієм автомобіля охоронної фірми, у м.Полтаву де знаходиться головний офіс відповідача - охоронної фірми за час роботи він не звертався, заяву про прийняття на роботу він також подавав у м.Кременець Тернопільської області. Факт написання ним заяви про звільнення з роботи, отримання заборгованого заробітку та трудової книжки заперечив.

Представник ПП Явір-2005 апеляційної скарги не визнала, пояснила, що позивач був звільнений з роботи на підставі особисто написаної заяви, переданої відповідальному працівнику ПП Явір-2005 у м.Кременець старшому охороннику управління охорони об`єктів ПП Явір-2005 ОСОБА_4 , який мав повноваження погоджувати дати звільнення підзвітних працівників, у тому числі й позивача, який працював водієм групи швидкого реагування; розрахунок із відповідачем проведено у повному обсязі, про що він особисто вказав у декларації про майно, доходи, витрати та зобов`язання фінансового характеру за 2017 рік, поданої до НАЗК; трудова книжка позивачу була надіслана за вказаною ним у заяві адресою та особисто отримана, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року продовжено строк апеляційного розгляду справи за усним клопотанням представника ПП Явір-2005 адвоката Фуголь С.А., яка приймала участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції.

Колегія суддів відмовила у задоволенні клопотання представника позивача про витребування для огляду оригіналів письмових доказів - довідки №175 від 06.02.2020 року та відомості про виплату заробітної плати №252 від 07.03.2017 року, оскільки необхідності витребування оригіналу довідки відповідача про загальну суму доходу позивача за період з 20.02.2017 року по 07.04.2017 року в апеляційному суді не підтверджено та у суді першої інстанції не заявлено, разом з тим, оригінал відомості №252 на виплату заробітку було витребувано судом першої інстанції і надано позивачу для огляду, про що свідчить його особиста заява (т.2 а.с.76).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду відповідає цим вимогам не у повній мірі.

Судом установлено, що відповідно до наказу директора ПП «Явір-2005» від 17 лютого 2017 року № 19-К ОСОБА_1 був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів з 20 лютого 2017 року з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу за встановленою погодинною ставкою з випробувальним терміном один місяць.

05 квітня 2017 року біля 20 год.50 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_1 , керуючи службовим автомобілем «ВАЗ 212140», реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ПП «Явір-2005», скоїв ДТП під час якого допустив наїзд на пішоходів, які отримали тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 06.04.2017 року, адресованої директору ПП «Явір-2005», позивач просить звільнити його з роботи за угодою сторін з 07.04.2017 року. Претензій до підприємства не має. В зв`язку з неможливістю прибути до м.Полтави просить трудову книжку вислати за адресою с.Хотівка Кременецький район Тернопільська область.

Наказом директора ПП «Явір-2005» від 06 квітня 2017 року № 39-К ОСОБА_1 звільнено з роботи за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України. Підстава: заява ОСОБА_1 від 06.04.2017 року.

Відповідно до витягу з табелю обліку використання робочого часу за лютий-квітень 2017 року, відомості про виплату зарплати №252 за лютий 2017 року, довідки №175 від 06.02.2020 ПП «Явір-2005» вбачається, що ОСОБА_1 , працював у ПП «Явір-2005» з 20.02.2017 по 07.04.2017 на посаді водія автотранспортних засобів з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу за встановленою погодинною ставкою у розмірі 19,34 грн.. Загальна сума доходу за період з 20.02.2017 по 07.04.2017 - 5 198,58 грн. Заборгованості з виплати заробітної плати не було.

Із довідки про доходи №1322 від 23.10.2019, виданої ПП «Явір-2005», вбачається, що ОСОБА_1 за березень-квітень 2017 року була нарахована заробітна плата в розмірі 4386,30 гривень.

Згідно із платіжним дорученням №296 від 22 березня 2017 року, відомості розподілу виплат ПП «Явір-2005» ОСОБА_1 виплачено зарплату в розмірі 1000 грн.

Відповідно до платіжного доручення №423 від 07 квітня 2017 року, відомості розподілу виплат ПП «Явір-2005» та довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 15.10.2019 ОСОБА_1 виплачено зарплату в розмірі 1615.54 грн.

Із платіжного доручення №425 від 07 квітня 2017 року, відомості розподілу виплат ПП «Явір-2005» та довідки АТ КБ «Приват банк» від 15.10.2019 року ОСОБА_1 вбачається, що йому виплачено зарплату в розмірі 1059.43 грн.

Як вбачається із довідки відповідача №175 загальна сума доходу позивача за період з 20.02.2017 року по 07.04.2017 року становить 5198,58 грн., у тому числі із урахуванням виплати за період 20-28 лютого 2017 року 797,89 грн. по відомості на виплату заробітної плати №252 від 07.03.2017 року.

Відповідно до декларації про майно, доходи, витрати та зобов`язання фінансового характеру за 2017 рік, поданої ОСОБА_1 до НАЗК, яка є у загальному доступі, позивач задекларував дохід - заробітну плату, отриману у ПП «Явір-2005» у розмірі 5198.00 грн. Крім того, у рядку «Місце роботи або проходження служби (або місце майбутньої роботи чи проходження служби для кандидатів) позивач вказав про те, що він безробітний.

Із копії фіскального чеку, опису вкладення у цінний лист та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 392 вбачається, що трудова книжка ОСОБА_1 була вручена 13 квітня 2017 року.

Вироком Кременецького районного суду Тернопільської області від 13.11.2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину за частиною 1 статті 286 КК України та призначено покарання у вигляді обмеження волі на три роки з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на два роки.

У даній кримінальній справі з ПП «Явір-2005» на користь потерпілих стягнуто 90000 грн. моральної шкоди, які ПП «Явір-2005» повністю їм виплатило.

У квітні 2019 року ПП «Явір-2005» звернулось із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди. Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області у справі №552/2265/19 від 28 листопада 2019 року за позовом ПП «Явір-2005» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПП «Явір-2005» шкоду, завдану внаслідок дорожно-транспортної пригоди, в порядку регресу в розмірі 90000 грн, судовий збір 1350 грн та 16500 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Кременецького районного суду Тернопільської області у справі №552/2265/19 від 28 листопада 2019 року без змін. Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на правила, встановлені Кодексу законів про працю України, оскільки на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПП «Явір 2005», а тому на нього покладається обов`язок з відшкодування завданої матеріальної шкоди позивачу в результаті вчинення кримінального правопорушення, встановленого вироком суду. У липні 2019 р. ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач вказав, що 06.04.2017 р. він був звільнений з ПП "Явір 2005", претензій від роботодавця до нього не було, тому вважає, що позов, який пред`явлено більш ніж через два роки з часу припинення трудових відносин, є необґрунтованим. ОСОБА_1 також зазначив, що він не є належним відповідачем, оскільки як на даний час так і на час подання позову не перебував із ПП "Явір 2005" у трудових відносинах. У постанові апеляційного суду встановлено, що із 20.02.2017 року по 07.04.2017 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПП «Явір-2005» на посаді водія, що підтверджується наказом про прийняття на роботу №19-К від 17.02.2017 року та наказом про звільнення з роботи №39-К від 06.04.2017 року. Постановою апеляційного суду встановлено, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 висловив заперечення на ухвалу Кременецького районного суду від 27.11.2019 року, якою відмовлено в задоволенні його клопотання про надання оригіналів письмових доказів. Із змісту клопотання ОСОБА_1 видно, що він просив зобов`язати ПП "ЯВІР-2005" надати суду для огляду оригінали всіх письмових доказів, копії яких були долучені до позовної заяви, та документи, на підставі яких був винесений наказ про його звільнення, у тому числі оригінал його заяви про звільнення за угодою сторін від 06.04.2017 року. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 03.03.2019 року зобов`язано ПП "ЯВІР-2005" надати оригінали документів, копії яких були долучені позивачем до позовної заяви, для огляду їх в судовому засіданні. На виконання вимог указаної ухвали ПП "ЯВІР-2005" в судовому засіданні 2.07.2020 року, надано усі оригінали документів, на які посилався ОСОБА_1 , та встановлено їх відповідність копіям, засвідченим належним чином. Отже, обставини, висловлені ОСОБА_1 в запереченнях на ухвалу суду першої інстанції від 27.11.2019 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання про надання письмових доказів в оригіналі не можуть бути підставою для скасування правильного судового рішення.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 жовтня 2020 року у справі №552/2265/19 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на вищевказані судові рішення відмовлено.

Судові рішення є у загальному доступі в ЄДРСР, набрали законної сили і мають преюдиційне значення у даній справі.

Під час розгляду судом справи №552/2265/19 за позовом ПП «Явір-2005» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, 30.09.2019 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до ПП Явір-2005 про проведення з ним повного розрахунку на час звільнення, видачі наказу про звільнення та довідки про середньомісячну зарплату.

Із позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 звернувся 02 жовтня 2019 року, а із позовом про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу - 28 жовтня 2019 року.

Згідно зі статтею 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов`язки сторін.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вирішуючи спір в частині вимог про поновлення на роботі, судом неповно були з`ясовані всі обставини справи щодо звільнення позивача, права та обов`язки сторін та неправильно застосовані норми матеріального права, що дає підстави апеляційному суду вийти за межі доводів апеляційної скарги.

Суд першої інстанції помилково вважав, що оскільки 06 квітня 2017 року із 09:00 год. по 11:00 год. ОСОБА_1 у зв`язку із проведенням слідчих дій з приводу вчиненого ним ДТП знаходився у слідчому відділі Кременецького відділу поліції за адресою м.Кременець вул. Драгоманова,5, що стверджується довідкою слідчого СВ Кременецького ВП ГУНП в Тернопільській області Атаманчука А., то він фізично не зміг подати заяву на звільнення до ПП Явір-2005 у м. Полтава.

В матеріалах справи наявна копія заяви ОСОБА_1 від 06.04.2017 року, адресованої директору ПП «Явір-2005», позивач просить звільнити його з роботи за угодою сторін з 07.04.2017. Претензій до підприємства не має. В зв`язку з неможливістю прибути до м.Полтави просить трудову книжку вислати за адресою АДРЕСА_1 . На заяві проставлено резолюції: Погоджено та В.К.До наказу (а.с.81).

Оригінал даної заяви про звільнення за угодою сторін від 06.04.2017 року було надано ПП "ЯВІР-2005" у судовому засіданні Тернопільського апеляційного суду 02.07.2020 року і досліджено судом при розгляді справи №552/2265/19 за позовом ПП «Явір-2005» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, та встановлено її відповідність копії, засвідченій належним чином, що вбачається із обставин, встановлених постановою Тернопільського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року.

У суді першої інстанції ОСОБА_1 не заперечував факту написання вказаної заяви та свого підпису, разом із тим заперечував дату її написання, що вбачається із його клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи в суді першої інстанції на предмет ідентифікації написання дат у тексті заяви (т.1а.с.92-93), яке було відхилене судом першої інстанції та не заявлене в апеляційній скарзі чи в апеляційному суді.

У липні 2019 р. ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву у справі №552/2265/19, у якому вказав, що 06.04.2017 р. він був звільнений з ПП "Явір 2005", претензій від роботодавця до нього не було, тому вважає, що позов, який пред`явлено більш ніж через два роки з часу припинення трудових відносин, є необґрунтованим. ОСОБА_1 також зазначив, що він не є належним відповідачем, оскільки як на даний час так і на час подання позову не перебував із ПП "Явір 2005" у трудових відносинах. Таким чином, ОСОБА_1 визнавав факт свого звільнення з роботи та не заперечував проти нього.

Суд першої інстанції не з`ясував належно обставин, що місце роботи позивача на посаді водія автотранспортних засобів було визначено у м.Кременець Тернопільської області, що підтверджується поясненнями учасників справи та не заперечується ними; а також суд не вияснив порядок прийняття-звільнення з роботи позивача, зокрема, що він подав заяву про прийняття на роботу саме у м.Кременець Тернопільської області, та у м.Полтава він не їздив, про що підтвердив ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційного суду 19.10.2020 року. Окрім того, із відзиву відповідача та пояснень його представника апеляційному суду вбачалось, що ПП «Явір-2005» є охоронною фірмою із офісом у м.Полтаві, а на місцях, зокрема у м. Кременець Тернопільської області працює група, яка складається із охоронця, водія (на посаді якого і працював ОСОБА_1 ) та старшого охоронника управління охорони об`єктів ПП Явір-2005 на посаді якого перебував ОСОБА_4 у функціональні обов`язки якого відповідно до п.2.13 посадової інструкції входило погодження термінів звільнення підзвітних працівників, через якого і була подана і погоджена заява на звільнення позивача.

За вимогами п.1 ч.1 ст.36 КзпП підставою для припинення трудового договору є угода сторін.

Пунктом 8 Постанови від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КзпП).

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України основними умовами угоди про припинення трудового договору, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є: по-перше, самостійне волевиявлення працівника про припинення трудового договору; по-друге, узгодження сторонами підстав та строку припинення договору.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суд з`ясовує чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін. (Постанова Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16)

Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2018 року у справі № 805/5045/15-а висловив позицію, що трудовий договір може бути розірваний за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) тільки у тому випадку, коли працівник і роботодавець дійшли взаємної згоди щодо припинення трудових відносин. В даному випадку така пропозиція може надходити як від власника або уповноваженого ним органу, так і від працівника. Якщо з поданою однією зі сторін пропозицією про припинення трудового договору погоджується інша сторона, то вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору, і працівник звільняється з роботи в обумовлений сторонами строк. При відсутності згоди однієї сторони на пропозицію іншої трудовий договір не може бути припинений за пунктом 1 статті 36 КЗпП України.

Припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п. 1 ч.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України можуть бути укладені як в письмовій такі в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України і раніше домовлена дата звільнення.

06 квітня 2017 року ОСОБА_1 була подана заява про звільнення його з роботи за угодою сторін з 07 квітня 2017 року, де він підтвердив своє волевиявлення на припинення трудового договору за угодою сторін - на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Після подання заяви на звільнення за угодою сторін 06.04.2017 було отримано згоду відповідача у вигляді письмової резолюції на цій заяві директора ПП "ЯВІР-2005", який підписав наказ про звільнення позивача № 39-К від 06 квітня 2017 року. Позивачу було достеменно відомо про як про факт звільнення з роботи, так і про підстави такого звільнення, про що свідчить отримана ним належно оформлена трудова книжка із записами про звільнення від 13 квітня 2017 року, що стверджується копії фіскального чеку, опису вкладення у цінний лист та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 392 (т.1; а.с.72), декларацією про доходи за 2017 рік, де позивач зазначив у графі місце роботи, що він безробітний (т.1 а.с.107). Окрім того, у липні 2019 р. ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву у справі №552/2265/19, у якому вказав, що 06.04.2017 р. він був звільнений з ПП "Явір 2005", претензій від роботодавця до нього не було, тому вважає, що позов, який пред`явлено більш ніж через два роки з часу припинення трудових відносин, є необґрунтованим. ОСОБА_1 також зазначив, що він не є належним відповідачем, оскільки як на даний час так і на час подання позову не перебував із ПП "Явір 2005" у трудових відносинах.

Отже, будучи освідомленим про звільнення та його підстави, будь-яких заперечень проти факту звільнення, часу звільнення та підстав звільнення позивач не висловлював, залишив робоче місце і на роботу більше не виходив. З часу звільнення жодної заяви про відкликання заяви про звільнення на підставі п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України чи повідомлення про анулювання поданої заяви про звільнення до ПП "ЯВІР-2005" від позивача не поступало і протилежного ним не доведено ні у суді першої інстанції ні в апеляційному суді. До суду ОСОБА_1 із даними позовами звернувся через тривалий час після звільнення, про яке йому було відомо після звернення до нього ПП "ЯВІР-2005" із позовом про стягнення матеріальної шкоди 900000 грн. в порядку регресу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності із статтями 77, 78 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами показування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів, що його згода на звільнення на підставі п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України не була добровільною, внаслідок помилки або примусу зі сторони відповідача, як і не надано доказів звернення позивача до відповідача про анулювання домовленостей щодо припинення трудового договору та доказів, які б вказували про його намір продовжувати трудові відносини або бажання розірвати їх в інший передбачений законом спосіб. Доводи ОСОБА_1 про те, що ним не було написано заяви на звільнення, а відповідач звільнив його неправомірно, без будь-яких законних на те підстав не приймаються до уваги, поскільки є надуманими та спростовані вищенаведеними доказами справи. Отже, звільнення позивача з роботи було проведено із дотриманням вимог закону.

Висновки суду першої інстанції про незаконність звільнення позивача на підставі ст.36 КЗпП України за відсутності його заяви на звільнення є помилковими.

Разом із тим, судом першої інстанції встановлені обставини пропущення позивачем строку на звернення до суду із трудовим спором, передбаченим ст.233 КзпП (позивачем отримана трудова книжка 13 квітня 2017 року, а до суду із позовом про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу він звернувся 28 жовтня 2019 року) та відсутності підстав на поновлення такого строку у порядку ст.234 КзпП у зв`язку з чим у позові відмовлено.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про поновлення на роботі, про що зазначив у резолютивній частині рішення, однак, висновок суду в мотивувальній частині про визнання незаконним звільнення позивача не відповідає обставинам справи та нормам матеріального права, а тому відповідно до вимог п.3.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного підприємства Явір - 2005 про поновлення на роботі необхідно змінити, виклавши мотивувальну частину рішення суду у редакції даної постанови.

Разом із тим, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції в частині вирішення решти позовних вимог ОСОБА_1 та відмови у їх задоволенні.

Так, відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 797,89 грн., стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд правильно виходив із тих обставин, що позивач повністю отримав заробітну плату за виконання трудових обов`язків у відповідача за період з 20.02.2017 по 07.04.2017 р.р., що стверджується відомістю на виплату зарплати №252; довідками відповідача про виплату заробітної плати позивачу за весь період роботи з 20.02.2017 по 07.04.2017 р.р. у загальній сумі 5198,58 грн. - із урахуванням спірної суми, виплату якої відповідач заперечив - 797,89 грн. Суд також дав правильну оцінку загальнодоступному доказу у справі - декларації про майно, доходи, витрати та зобов`язання фінансового характеру за 2017 рік, поданої ОСОБА_1 до НАЗК , з якої вбачається декларування позивачем доходу, отриманого в ПП "ЯВІР-2005" - 5198,58 грн., який відповідає вказаної відповідачем виплаченої зарплати позивачу - 5198,58 грн. та обґрунтовано прийняв його на доведення відсутності боргу у відповідача по виплаті заробітної плати перед позивачем. Окрім того, у поданій заяві на звільнення ОСОБА_1 підтвердив, що не має претензій до ПП "ЯВІР-2005".

Доводи позивача про те, що він не отримав зарплату за лютий 2017 року у розмірі 797,89 грн. та його підпис у відомості на виплату зарплати №252 з 07 березня по 09 березня 2017 підроблений є голослівними та спростовуються вищенаведеними доказами у справі. Клопотань про призначення судової почеркознавчої експертизи на предмет ідентифікації свого підпису у відомості позивач не заявляв ні у суді першої інстанції, ні в апеляційному суді. Оскільки оригінал відомості №252 було витребувано судом першої інстанції і надано позивачу для огляду, про що свідчить його особиста заява (т.2 а.с.76), то клопотання про повторне витребування відомості в апеляційному суді було відхилене.

Твердження апеляційної скарги, що суд безпідставно застосував строк позовної давності без заяви сторони відповідача є безпідставними, оскільки встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Посилання апеляційної скарги, що йому не належить підпис на повідомленні про вручення кореспонденції за № 392, відповідно до якого йому вручена трудова книжка 13квітня 2017 року, колегія суддів вважає надуманими і такими, що спростовуються копією фіскального чеку, опису вкладення у цінний лист та самим рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Будь-яких доказів на спростування обставин вручення цінного листа із трудовою книжкою не йому особисто, а іншій особі, ОСОБА_1 не подав.

Наведені в апеляційні скарзі доводи про безпідставність стягнення із ОСОБА_1 15500 грн. витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд відкидає, оскільки судом першої інстанції такі витрати стягнуті відповідно до вимог статті 133, частин першої-шостої статті 137 ЦК України з урахуванням всіх обставин справи та відповідно до належних і допустимих доказів понесення таких витрат стороною відповідача.

Колегія суддів не може прийняти на скасування оскарженого рішення суду посилання ОСОБА_1 про порушення судом вимог процесуального права при розгляді даної справи та, зокрема, при винесенні ухвали Кременецького районного суду від 29.01.2020 року про поновлення судового розгляду у справі. Передбаченим ч. 3 ст.376 ЦПК України вичерпним переліком обов`язкових підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення такі підстави не зазначені, а тому апеляційний суд ці доводи відхиляє.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки були обґрунтовано відхилені судом першої інстанції із наведенням відповідних мотивів.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У відзиві на апеляційну скаргу ПП "ЯВІР-2005" та у судовому засіданні представник відповідача просить стягнути із ОСОБА_1 в його користь 4000 грн. на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, надану адвокатом у зв`язку з розглядом справи в апеляційному суді. На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, підприємство надало: ордер на надання правової допомоги серії ПТ № 104492, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом ОСОБА_5 , копію додатку № 2 до договору №10 про надання правової допомоги від 20.02.2020 року, у якому відображено опис виконаних робіт (наданих послуг), акт прийому - передачі наданих послуг згідно указаного договору та квитанцію про оплату № 34 від 30.09.2020 року.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.

Ураховуючи надані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката для розгляду справи в суді апеляційної інстанції, докази відправлення ПП Явір-2005 на адресу позивача копії відзиву на апеляційну скаргу, у якому містилося клопотання ПП "ЯВІР-2005" про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, що підтверджується документом про оплату, та усне клопотання представника позивача про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги, а також враховуючи обставини справи у їх сукупності, пропорційність вимогам та їх задоволенню, поведінку учасників справи щодо оперативності її розгляду, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшення розміру витрат та стягнення з ОСОБА_1 на користь ПП "ЯВІР-2005" 2000 гривень на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Оскільки позивач звільнений від сплати судових витрат то, у відповідності до ст.141 ЦПК України, витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги потрібно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 29 липня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного підприємства Явір - 2005 про поновлення на роботі змінити, виклавши мотивувальну частину рішення суду у редакції даної постанови.

В іншій частині рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 29 липня 2020 року залишити без змін.

Судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Стягнути з ОСОБА_1 (с.Хотівка, Кременецького району Тернопільської області; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Приватного підприємства Явір 2005 (м.Полтава, Полтавської області, вул.Хлібозаводська,7, ) 2000 грн. витрат на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2020 року.

Головуючий : Дикун С.І.

Судді: Хома М.В.

Храпак Н.М.