Провадження № 22-ц/4808/1365/20
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Фединяка В.Д., Максюти І.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, постановлену у складі судді Бородовського С.О. 02 листопада 2020 року в м. Івано-Франківську, в справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради про відшкодування майнової та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року позивач звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовною заявою до відповідача про відшкодування майнової та моральної шкоди, в якій просив стягнути з відповідача на його користь майнову шкоду в розмірі 2 661 031,08 гривень за захоплену та частково знищену земельну ділянку, 769 545,50 гривень майнової шкоди за істотно знецінений житловий будинок по АДРЕСА_1 , 50 000 гривень майнової шкоди за зрізані п`ять дерев (дві яблуні, грушку, черешню та грецький горіх), які росли на земельній ділянці, 50 000 гривень за знищений гараж, що знаходився на земельній ділянці, 300 000 гривень моральної шкоди.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 жовтня 2020 року вказану позовну заяву залишено без руху та надано строк десять днів з дня отримання ухвали для виправлення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради про відшкодування майнової та моральної шкоди повернуто позивачу.

Суд першої інстанції мотивував ухвалу тим, що позивачем не усунуто недоліки позовної заяви. Зокрема, не долучено до матеріалів позову документів, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку та розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір». Суд вважав, що посилання в позові на звільнення від сплати судового збору відповідно до положень Закону є помилковим та не ґрунтується на вимогах Закону, при цьому, зазначив, що позивачем не викладено вимогу про визнання незаконним рішення чи дій органу місцевого самоврядування, не виконано процесуального обв`язку подання суду преюдиційного рішення суду, яке вступило в законну силу, яким визнано незаконним та скасовано рішення органу місцевого самоврядування або визнано протиправними дії, на підтвердження правової підстави для звернення до суду з цим позовом та звільнення від сплати судового збору.

Іншими підставами для повернення позову, суд зазначив те, що позивач у позові не зазначив усіх обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги та не надав доказів на підтвердження позовних вимог: в порушення вимог, передбачених пунктом 5 частини 3 статті 175 ЦПК України, позивачем в заяві не зазначено в чому саме полягає завдана йому моральна шкода; з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується; чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань або втрат немайнового характеру; з чого позивач виходив, визначаючи вказані в позовній заяві грошові суми; суд вважав, що оскільки вимоги про відшкодування майнової шкоди підлягають грошовій оцінці, позивачем не долучено до матеріалів справи доказів в підтвердження сум матеріальної шкоди зазначених в позовній заяві, однак суду не надано виправленої позовної заяви з зазначенням ціни позову; позивачем не підтверджено обставини перебування земельної ділянки у власності позивача станом на час звернення до суду з відповідним позовом, зокрема не надано релевантний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації земельних ділянок.

На зазначену ухвалу ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що позивач має сплатити судовий збір, не ґрунтується на законі та не відповідає практиці Верховного Суду (постанови від 12 лютого 2020 року у справі №444/783/16-ц, від 01 квітня 2020 року у справі №342/1225/18, від 02 липня 2020 року у справі №204/4116/18). Тому суд неправильно застосував процесуальний закон пункт 13 частини 2 статті 13 Закону України «Про судовий збір».

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно вважав, що позовна заява не містить ціни позову, в той же час суд сам в ухвалі зазначив усі складові позову, виражені у грошовому виразі.

Апелянт не погоджується із твердженням суду про те, що наданий ним витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є не релевантним.

Суд порушив норми процесуального права, оскільки неподання доказів позивачем не може бути підставою для повернення позову, а у такому випадку суд відмовляє у позові за безпідставністю, що також підтверджується практикою Верховного Суду України, яка залишається такою ж на цей час.

Відзив на апеляційну скаргу відповідач не подав.

Згідно вимог частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З урахуванням наведених положень розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Перевіряючи наявність підстав для відкриття провадження, суд першої інстанції на зазначене увагу не звернув, не урахував, що позивач самостійно визначає предмет та підстави позову, а тому при вирішенні питання щодо наявності підстав для звільнення заявника від сплати судового збору необхідно було виходити саме із заявлених позивачем підстав позову. Оскільки позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, ОСОБА_1 обґрунтовував саме незаконними, на його думку, діями та рішеннями органу місцевого самоврядування, за подання такої позовної заяви та її розгляд у суді, відповідно до пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється.

Такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №342/1225/18, провадження №61-15914св19, та від 30 червня 2020 року у справі №341/2111/18, провадження №61-1937св20.

Тому суд першої інстанції помилково вважав, що позивач зобов`язаний долучити до позовної заяви докази в підтвердження правової підстави звернення до суду, а саме преюдиційне рішення суду, яким визнано незаконним та скасовано рішення органу місцевого самоврядування або визнано протиправними дії, або пред`явити вимогу про визнання незаконним рішення чи дій органу місцевого самоврядування.

Враховуючи, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви про відшкодування шкоди (матеріальної та моральної), заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, що, очевидно, включає в себе звільнення від сплати судового збору за пред`явлення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, то суд першої інстанції неправильно застосував правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28 листопада 2018 року у справі №761/11472/15-ц.

Отже, вимога суду першої інстанції щодо сплати позивачем судового збору, є безпідставною, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору з підстав, передбачених пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір».

Що стосується інших підстав для повернення позовної заяви ОСОБА_1 , колегія суддів виходить із такого.

Стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Частиною 1 статті 8 Конституції України передбачено, що в України визнається і діє принцип верховенства права, а статтею 129 Конституції України визначено, що однією із засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява №12964/87).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

За правилом статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на звернення особи до суду є її абсолютним правом.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів реалізується через врегульовану процесуальним законом можливість пред`явити до суду позовну заяву, яка є процесуальною формою звернення за захистом порушеного права.

При цьому, право кожної особи на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод чи інтересів слід розуміти у праві такої особи на подання відповідних документів та доказів, певне обґрунтування позовних вимог у тій мірі, в якій вона вважає за необхідне, оскільки одним із визначальних принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, а особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Частинною 3 статті 185 ЦПК України, визначено, що якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Верховний Суд України у постанові Пленуму від 12 червня 2009 року №2 (пункт 7) роз`яснив, що суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику. У разі недоведеності позову, суд відмовляє у задоволенні позову.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що повернення судом позовної заяви з підстав не зазначення усіх обставин, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги та ненадання доказів на підтвердження позовних вимог, при загальній відповідності оформлення позовної заяви відповідно до вимог статей 175, 177 ЦПК України є надмірним формалізмом.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Виходячи з норм Конституції України, а також з норм міжнародного права, повернення позову з формальних підстав унеможливило доступ позивача до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини 6 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, оскаржена ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому, за правилами статті 379 ЦПК України, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2020 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, є остаточною і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: В.Д. Фединяк

І.О. Максюта