П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2020 року м. Київ

Справа № 757/4196/20-ц

Провадження: № 22-ц/824/11486/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль A.A.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги головного спеціаліста відділу судового забезпечення Державної виконавчої служби Управління судового забезпечення суміжних правових інститутів Департаменту з питань судової роботи Міністерства юстиції України Щекуна Олексія Андрійовича в інтересах Міністерства юстиції України

та Агеєвої Олени Валентинівни в інтересах Державної казначейської служби України

на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 лютого 2020 року, ухвалене під головуванням судді Литвинової І.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди,

встановив:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у справі № 2-6522/11 від 17 липня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2012 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 та зобов`язано останню повторно виконати роботи з виготовлення та монтажу металопластикових виробів відповідно до договору № ДК 05/12-10 від 02 грудня 2010 року та чинного на момент виконання сертифікату відповідності таких виробів. 08 жовтня 2012 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області видано виконавчий лист № 2-6522/2011, на підставі якого 26 листопада 2012 року постановою старшого державного виконавця Кіровського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції Крайняка М. С. відкрито виконавче провадження № 35337430. 26.11.2012 року постановою старшого державного виконавця Кіровського ВДвС Дніпровського МУЮ у м. Дніпро Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження № 35337430. У період з 2013 року по вересень 2016 року державними виконавцями Кіровського ВДВС були прийняті постанови про закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого листа, які в подальшому в судовому порядку були ним, ОСОБА_1 , оскаржені. 27.12.2017 року директор Департаменту ДВС ОСОБА_3 прийняв постанову про передачу виконавчого провадження із Центрального ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області до відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Запорізькій області. 05.01.2018 року головним державним виконавцем ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області Фесенко Ю.В. прийнято виконавче провадження № 35337430. З метою унеможливити подальше перенаправлення виконавчого провадження та збереження виконавчого листа він, ОСОБА_1 вимушений був звернутись до державного виконавця із заявою про повернення виконавчого листа, 11.01.2018 року була задоволена. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у справі № 175/84/18 від 05 лютого 2018 року, залишеною без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2018 року, скаргу задоволено, визнано неправомірною та скасовано постанову директора Департаменту ДВС ОСОБА_3 у виконавчому провадженні № 35337430 із Центрального відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області до відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Запорізькій області. В подальшому ним були оскаржені постанови державного виконавця від 05.01.2018 року та 11.01.2018 року. Лише 10.04.2019 року виконавче провадження було передано до Центрального ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області та 23.04.2019 року прийнято для подальшого виконання. Отже, з моменту винесення незаконного рішення про передачу виконавчого провадження із Центрального ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області до відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Запорізькій області і до моменту, коли вказане ВП було повернуто до Центрального ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області минуло майже 1 рік 4 місяці. Такий строк, він, ОСОБА_1 , був вимушений витрати на відновлення своїх прав як стягувача у ВП. Незаконні дії державних виконавців щодо перенаправлення ВП № 35337430 завдали йому моральної шкоди, яку він оцінив у 7 000 грн, та які просив стягнути на свою користь.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди, завданої посадою особою, задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 7 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням директора Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 .

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України в дохід держави 840,80 грн судового збору.

Не погодившись із таким судовим рішенням, Агеєва О.В. в інтересах Державної казначейської служби України та ОСОБА_4 в інтересах Міністерства юстиції України подали апеляційні скарги.

Агеєва О.В. в інтересах Державної казначейської служби України, обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалась на те, що суд першої інстанції не обґрунтував мотивів щодо відшкодування шкоди ОСОБА_1 у заявленому ним розмірі. Зазначала, що на теперішній час не існує жодного судового рішення, яким дії Казначейства визнані незаконними, а також судового рішення про прийняття Казначейством нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований. За відсутності рішення щодо незаконності дій Казначейства неможливо притягнути Казначейство до відповідальності та зобов`язати відшкодувати шкоду у відповідності до положень статей 1173, 1174 ЦК країни. Просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Щекун О.А. в інтересах Міністерства юстиції України на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що ухвала Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05.02.2018 не є належним доказом у справі, оскільки вказаним рішенням суду жодні дії або бездіяльність директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_3 протиправними не визнавались. Вказував, що у зазначеній справі не вживались заходи щодо заборони вчиняти державним виконавцем дій, направлених на виконання виконавчого документа. Окрім того, оскаржувана постанова директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_3 про передачу виконавчого провадження не зупиняла виконання рішення суду та не знімає з боржника обов`язку виконати рішення суду, та вимог державного виконавця. Отже, сама передача ВП з одного органу ДВС до іншого не є тривалою та ніяким чином не впливає на швидкість виконання виконавчого документа. Незважаючи на наведене, ні позивачем, ні судом не наведено обґрунтованих розрахунків при визначення розміру моральної шкоди. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

У відзивах на апеляційні скарги ОСОБА_1 заперечив проти доводів апеляційних скарг та зазначив, що Державну казначейську службу України залучено до участі у справі в якості відповідача на підставі постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із принципів розумності та справедливості, конкретних обставин у справі, характеру та глибини душевних страждань, яких він зазнав у зв`язку з невиконанням судового рішення ухваленого на його користь. Вказував, що наводити конкретний розрахунок моральної шкоди позивач та суд зобов`язані лише у випадку розгляду позову про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, в інших випадках суд зобов`язаний навести лише мотиви, якими керувався при визначенні розміру моральної шкоди. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Інші учасники справи правом відзиву на апеляційну скаргу відповідно до вимог ст. 360 ЦПК України не скористались.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у справі № 2-6522/11 від 17 липня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2012 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 та зобов`язано останню повторно виконати роботи з виготовлення та монтажу металопластикових виробів відповідно до договору № ДК 05/12-10 від 02 грудня 2010 року та чинного на момент виконання сертифікату відповідності таких виробів.

08 жовтня 2012 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області видано виконавчий лист № 2-6522/2011, на підставі якого 26 листопада 2012 року постановою старшого державного виконавця Кіровського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції Крайняка М.С. відкрито виконавче провадження № 35337430.

Постановою директора Департаменту ДВС ОСОБА_3 від 27 грудня 2017 року вищезазначене виконавче провадження було передане із Центрального відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області до відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Запорізькій області на підставі частини четвертої ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», з підстав визначених абзацом 6 пункту 6, пункту 7 розділу V Інструкції з організації примусового виконання рішень.

У постанові директора Департаменту ДВС ОСОБА_3 від 27 грудня 2017 року зазначено, що підставою для передачі виконавчого провадження є існування обставин, які ускладнюють виконання рішення, а саме - наявність 44 скарг ОСОБА_1 на дії посадових осіб органів державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області, а також на дії та бездіяльність заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань виконавчої служби - начальника управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області П`ятницького А. В.

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на неправомірне рішення директора Департаменту ДВС ОСОБА_3 у виконавчому провадженні № 35337430.

Позивач зазначав, що директором Департаменту ДВС ОСОБА_3 вчинені дії щодо безпідставної передачі зведеного виконавчого провадження до іншої області, які порушують вимоги закону та його права, а тому просив суд визнати неправомірною та скасувати постанову директора Департаменту ДВС ОСОБА_3 від 27 грудня 2017 року щодо передачі виконавчого провадження № 35337430 із Центрального відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області до відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Запорізькій області.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у справі № 175/84/18 від 05 лютого 2018 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2018 року, скаргу задоволено, визнано неправомірною та скасовано постанову директора Департаменту ДВС ОСОБА_3 у виконавчому провадженні № 35337430 із Центрального відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області до відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Запорізькій області.

Ухвала місцевого суду, з якою погодився апеляційний суд, мотивована невідповідністю дій посадової особи ДВС при прийнятті оскаржуваної постанови вимогам законодавства, що призвело до порушення прав заявника.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 175/84/18 від 20 травня 2019 року касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишено без задоволення, а ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2018 року залишено без змін.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав, що тривале невиконання судом рішення державним виконавцем спричинило позивачу певних душевних страждань, оскільки останній був позбавлений права розпорядження та користування належним йому майном за змушений був витрачати час на звернення до органів виконавчої служби та до суду, щоб довести порушення своїх прав. Зважаючи на глибину моральних страждань позивача, ураховуючи принципи розумності та справедливості, конкретні обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що розмір компенсації, яка буде достатньою та необхідною для відшкодування спричиненої моральної шкоди та відновлення душевного стану позивача, має складати 7 000 грн.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, згідно зі положеннями ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалені судами іменем України є обов`язковими до виконання на всій території України.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року закріплено, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.

Положеннями статті 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Згідно з частиною третьою статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Відповідно до положень статті 1173 ЦК України шкода є обов`язковою умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють знищення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Грошовий вираз майнової шкоди є збитком.

У зазначених нормах встановлена єдина підстава цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди - правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправність заподіювача шкоди (незаконність дій, рішення або бездіяльності), причинний зв`язок між ними.

Тобто, правове значення при вирішенні питання про наявність підстав для відшкодування шкоди на підставі наведених статей має встановлення сукупності обставин: факту спричинення шкоди, неправомірності дій (бездіяльності), якими цю шкоду завдано, причинного зв`язку між фактом спричинення шкоди та неправомірними діями (бездіяльністю).

При цьому, належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця може бути відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Так, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.3 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно зі статтею 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. ЇЇ в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Відповідно до частини 2 статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно з пунктом 1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Державна казначейська служба України.

Відповідно до покладених завдань Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Отже, у цій справі позов пред`явлений до держави Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у даній справі є Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Вказане узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Закон України від 05 червня 2012 року «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України від 05 червня 2012 року «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Частини друга, четверта статті 3 Закону України від 05 червня 2012 року «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачають, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду; перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити із положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Частиною 2 ст. 1667 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки п. 3 вказаної статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

У відповідності до положень ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 в інтересах Міністерства юстиції України про недоведеність факту заподіяння позивачу моральних страждань, спричинених йому відповідачем, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями державних виконавців та наслідками у виді спричинення моральної шкоди, є необґрунтованими, адже неправомірність дій директора Департаменту ДВС ОСОБА_3 встановлена вищенаведеними судовими рішеннями.

З огляду на встановлені обставини та положення норм матеріального права колегія суддів вважає підтвердженим факт порушення прав позивача як стягувача у виконавчому провадженні внаслідок неправомірної зміни місця проведення виконавчих дій.

Однак, колегія суддів не погоджується із розміром моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача, та частково враховує доводи апеляційних скарг щодо не доведення позивачем заявленого ним до стягнення розміру моральної шкоди з огляду на наступне.

Згідно ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема, й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Такі висновки сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема, через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. При цьому, слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Розмір відшкодування у кожній конкретній справі різниться з огляду на різні фактичні обставини справи та характер правопорушення і визначається судом за сукупністю передбачених законом обставин, які дають підстави для відшкодування моральної шкоди, враховуючи при цьому ефективність такого розміру відшкодування.

Право вирішувати належність та розмір відшкодування моральної шкоди законодавцем залишено за судом, оскільки в чинному законодавстві чітких меж такого розміру не передбачено.

При цьому, суд не зобов`язано наводити розрахунків, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні лише відповідні мотиви.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги Щекуна О.А. в інтересах Міністерства юстиції України щодо ненадання судом першої інстанції відповідного розрахунку розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу також не можуть бути взяті до уваги колегії суддів.

Визначаючи розмір моральної шкоди, які підлягає відшкодуванню позивачу, колегія суддів ураховує, що у зв`язку із допущенням відповідних порушень органами виконавчої служби позивач вимушений був майже 1,4 роки витрати на відновлення своїх прав у виконавчому провадженні.

В той же час, колегія суддів відмічає, що на тривалість невиконання судового рішення вплинули дії і самого стягувача, оскільки останній, діючи на власний розсуд, 05.01.2018 року звернувся до відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Запорізькій області з письмовою заявою про повернення виконавчого документу. Оскаржуючи в подальшому дії державного виконавця, зокрема, щодо повернення виконавчого листа стягувачу, ОСОБА_1 , свідомо вчинив дії щодо затягування процесу виконання судового рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає заявлений до стягнення розмір моральної шкоди значно завищеним, а тому, враховуючи обставини справи та загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, доходить висновку про зменшення такого розміру, з 7 000 грн до 1 500 грн.

Отже, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 лютого 2020 року в частині визначення розміру моральної шкоди, підлягає зміні, шляхом зменшення з 7 000 грн до 1 500 грн. В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а тому апеляційні скарги Агеєвої О.В. в інтересах Державної казначейської служби України та ОСОБА_4 в інтересах Міністерства юстиції України підлягають задоволенню частково.

В порядку ст. 141 ЦПК України понесені сторонами судові витрати компенсації не підлягають, оскільки розраховані за мінімальною ставкою судового збору, встановленою Законом України «Про судовий збір».

Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги головного спеціаліста відділу судового забезпечення Державної виконавчої служби Управління судового забезпечення суміжних правових інститутів Департаменту з питань судової роботи Міністерства юстиції України Щекуна Олексія Андрійовича в інтересах Міністерства юстиції України та Агеєвої Олени Валентинівни в інтересах Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 лютого 2020 року в частині визначення розміру моральної шкоди змінити.

Зменшити розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку через Державну казначейську службу України, з 7 000 (семи тисяч) грн до 1 500 (однієї тисячі п`ятсот) грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль