Дата документу 08.12.2020 Справа № 311/4412/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №311/4412/19 Головуючий у 1 інстанції: Задорожко Д.А.
Провадження № 22-ц/807/3560/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 01 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Василівської районної державної адміністрації Запорізької області, про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Василівської районної державної адміністрації Запорізької області, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що з 16 квітня 2010 року до 15 травня 2012 року перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дитина ОСОБА_3 .

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 18 жовтня 2011 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі ј частки усіх видів заробітку (доходу).

ОСОБА_1 зазначала, що ОСОБА_4 аліменти на дитину не сплачував, внаслідок чого, станом на день подання цього позову має заборгованість у розмірі 80563,76 грн. Також, позивач вказувала, що дитина знаходиться на її утриманні, а відповідач має іншу сім`ю, їхньому сину уваги не приділяє. Всі питання щодо виховання та утримання сина вирішуються ОСОБА_1 самостійно, а ОСОБА_2 жодного разу не поцікавився станови здоров`я дитини, її матеріальним становищем, навчанням та іншим. Фактично, син не знає любові в з боку батька.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 01 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої дитини відсутні, оскільки обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Василівського районного суду Запорізької області від 01 жовтня 2020 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції проігноровано всі її письмові докази, свідчення свідків, пояснення її та її представника, постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду. Посилається на те, що відповідач після розірвання шлюбу 15 травня 2012 року лише один раз в 2013 році з`явився до дитини, а потім до теперішнього часу жодного разу не поцікавився дитиною, її станом здоров`я, її розвитком, вихованням, жодного разу не подзвонив до сина і коли той ще був в дитсадку, та коли вже навчається в школі. Крім того, на час подання позову заборгованість по аліментам складала 80563,76 грн., що свідчить про невиконання відповідачем своїх обов`язків, передбаченим ст. 150 СК України.

Щодо заборгованості по аліментам, ОСОБА_1 вважає, що судом першої інстанції та державним виконавцем неправомірно прийнято до уваги квитанції про сплату аліментів за 2019 рік, оскільки платник в них зазначений не відповідач, а його батько. Крім того суд та державний виконавець для перерахунку заборгованості, прийняли до уваги сфальсифіковану довідку про доходи відповідача. Суд абсолютно суб`єктивно та безпідставно вважає що ОСОБА_2 виконує свої обов`язки батька. Посилання суду на те, що відповідач постійно проживає за кордоном також є безпідставним, оскільки знаходиться у ОСОБА_2 , тобто знаходиться за кордоном тимчасово.

Таким чином, ОСОБА_1 зазначає. що нею надано належні докази ухилення відповідача від батьківських обов`язків - несплата аліментів (перерахунок зроблено по недостовірним документам), характеристика зі школи в якій вказано, що відповідач жодного разу не поцікавився розвитком, навчанням сина, акт обстеження, в якому також вказано про відсутність участі батька в виховані дитини, його лікуванні, свідчення свідків про вищевказане ухиляння батька від своїх батьківських обов`язків.

У відзиві ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Василівського районного суду Запорізької області від 01 жовтня 2020 року залишити без змін. Зазначає, що позивачем не надано доказів несплати аліментів відповідачем та наявності заборгованості. Судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що наявність у відповідача іншої сім`ї та другої дитини, перебування його за кордоном у місіонерській поїздці, об`єктивно свідчить про зменшення побачень відповідача з сином від першого шлюбу. Крім того, спеціально для зв`язку з сином відповідач на день народження сина придбав мобільний телефон і передав його синові, факт передачі телефону синові під час розгляду справи визнаний позивачем. У жовтні 2020 року відповідач приїжджав на Україну і привітав сина з днем народження, син подарунок прийняв, проте позивачем дитина була явно налаштована проти батька, можливості поспілкуватися на одинці з дитиною позивач не надала, новий номер телефону сина відмовилась падати, у зв`язку з чим, відповідачем подано заяву до органу опіки та піклування про встановлення йому побачень із сином. Зазначає, що відповідач, як батько бажає зберегти батьківські і сімейні відносини із сином, намагається підтримувати зв`язок з ним. проте це ускладнюється перебуванням за кордоном України і перешкодами з боку матері. Позбавлення його батьківських прав щодо дитини тільки тому що цього хоче колишня дружина суперечить завданням сімейного законодавства, інтересам дитини та є безпідставним втручанням в його сімейне життя і намаганням позбавити дитину прав члена його сім`ї.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи та пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вищезазначеним вимогам оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.

Так, встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що з 16 квітня 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі (т. 1 а.с. 5), від якого, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 4).

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 18 жовтня 2011 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина в розмірі ј частки усіх видів заробітку (доходу) (т. 1 а.с. 7).

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 15 травня 2012 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 8).

27 червня 2018 року ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_7 , після якого змінила прізвище на ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 6).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовною вимогою про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_3 посилалась на невиконання відповідач своїх батьківських обов`язків, передбачених приписами ст.ст. 150, 157 СК України.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Так, на підтвердження несплати ОСОБА_2 аліментів на дитину, що свідчить про невиконання ним своїх батьківських обов`язків ОСОБА_1 надано суду розрахунок заборгованості від 26 листопада 2019 року, з якого вбачається, що заборгованість відповідача станом на 31 жовтня 2019 року дорівнює 80563,76 грн. (т. 1 а.с. 10).

Разом з тим, з копій матеріалів виконавчого провадження, які містяться в матеріалах справи, вбачається, що у грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Василівського ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області із заявою про перерахунок заборгованості по аліментам на підставі довідок про його доходи (т. 1 а.с. 109).

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем 17 грудня 2019 року вбачається, що станом на 30 листопада 2019 року включно, сукупний розмір заборгованості зі сплати аліментів становить 0 грн. (т. 1 а.с. 127-128).

Судом першої інстанції також обґрунтовано звернуто увагу, що ОСОБА_2 аналогічні заяви подавалися 28 листопада 2017 року, 12 грудня 2018 року та 03 грудня 2019 року (т. 1 а.с. 54-56, 58-61, 105-108), що свідчить про вжиття відповідачем заходів щодо погашення заборгованості за аліментами протягом 2017, 2018 та 2019 років, тобто ще до звернення позивача до суду.

При цьому, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що державним виконавцем та судом безпідставно прийнято до уваги недостовірні довідки про доходи ОСОБА_2 , та квитанції про сплату аліментів, платником в яких зазначений батька відповідача, не приймаються колегією суддів, оскільки до предмету дослідження цієї справи не входять визначення розміру заборгованості та правомірність дій державного виконавця по складанню розрахунку. Спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Також, до позовної заяви ОСОБА_1 долучено акт обстеження житлово-побутових умов її проживання за адресою: АДРЕСА_1 від 21 листопада 2019 року, складений провідним спеціалістом апарату міської ради та її виконавчого комітету з гуманітарних питань та охорони дитинства Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області Джемела Н.П. В акті, зокрема, зазначено, що шлюб батько дитини з 2011 року не цікавився життям дитини, його здоров`ям, не приймав участь у його вихованні, аліментів на утримання дитини не виплачував (т. 1 а.с.12).

При цьому, з уточнень до вищезазначеного акту обстеження від 21 листопада 2019 року, вбачається. що у речення «За цей час не цікавився життям дитини, його здоров`ям, не приймав участі у його вихованні. Аліментів на утримання дитини не виплачував» внесено доповнення «зі слів матері» (т. 1 а.с. 155).

З характеристики ОСОБА_3 учня 3 Б класу КЗ «Дніпрорудненьска спеціалізована школа І-ІІІ ступенів «Світоч», вбачається, що мати хлопчика систематично відвідує школу, цікавиться успіхами сина. Приймає активну участь у житті класу та школи. Хлопчик зростає в материнській любові, підтримці і турботі. Батько хлопчика за роки навчання дитини не з`явився до школи жодного разу. Батьківські збори не відвідував, успіхами сина не цікавився (т. 1 а.с. 16).

Разом з тим, з довідки релігійної організації «Духовне управління євангельських християн української християнської церкви «Нове покоління», вбачається, що ОСОБА_2 станом на 23 грудня 2019 року є пастором Християнської церкви «Нове покоління» та знаходиться в місіонерській поїздці у м. Каунас, Литовська Республіка з 15 грудня 2015 року по теперішній час (т. 1 а.с. 156).

Зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 також вбачається, що ОСОБА_2 08 серпня 2015 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 159), від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_3 у Литві, Каунас, народилась дитина (т. 1 а.с. 160).

Колегія суддів погоджується із висновком суду, що довготривале перебування відповідача в іншій країни є об`єктивними обставинами для нерегулярних побачень з сином від першого шлюбу. Наведені обставини не свідчать про умисне ухилення ОСОБА_2 від своїх батьківських обов`язків, та не доводять винної поведінки відповідача

Крім того, з матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_2 було подано до Органу опіки та піклування у жовтні 2020 року заяву про захист права на спілкування з сином та встановлення періодичних побачень, (т. 2 а.с. 10), що також свідчить про інтерес відповідача до дитини.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Так, в матеріалах справи міститься висновок Василівської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої дитини ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 181-182). При цьому, вказаний висновок колегія суддів визнає обґрунтованим, підстав, що він суперечить дитині колегією не встановлено.

При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що Василівська районна державна адміністрація як органу опіки та піклування дійшла висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої дитини ОСОБА_3 через те, що рішення повинне бути прийняте в інтересах дитини, а не через те, що ОСОБА_2 виконує свої батьківські обов`язки є неспроможними, оскільки у висновку йдеться про прийняття рішення комісією після з`ясування всіх обставин даного питання, вивчення матеріалів справи.

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Батько дитини бажає спілкуватися з сином, проти позбавлення батьківських прав заперечує, а позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей. При цьому позивачем не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та його винної поведінки.

З урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з сином та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову та позбавлення відповідача батьківських прав.

Посилання апеляційної скарги як на підставу для позбавлення батьківських прав на те, що відповідач не сплачує аліменти, не спілкується з дитиною, безпідставні, оскільки судом не встановлено винної поведінки відповідача.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом показів свідків, направлені виключно на переоцінку доказів, що відноситься до повноважень суду, а не сторін.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 01 жовтня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 15 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: