ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

09 грудня 2020 року

м. Харків

справа № 953/11034/20

провадження № 22-ц/818/5726/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Кругової С.С., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1

відповідач: Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про захист прав споживачів, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2020 року, постановлене у складі судді Колесник С.А., в залі суду в м. Харків,

встановив :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП «Харківські теплові мережі», в якому просив зобов`язати КП «Харківські теплові мережі» надати позивачу протягом тижня з дати ухвалення рішення суду у справі номер його особового рахунку та витяг з цього рахунку за адресою АДРЕСА_1 ; зобов`язати КП «Харківські теплові мережі» проводити нарахування платежів за надані послуги за адресою АДРЕСА_1 із дати ухвалення рішення по справі; зобов`язати КП «Харківські теплові мережі» підготувати та протягом тижня з дати ухвалення рішення суду по справі укласти з позивачем договір про надання послуг з централізованого опалення; стягнути з КП «Харківські теплові мережі» на користь позивача моральну шкоду в сумі 2000 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що 20.12.2019 він придбав квартиру АДРЕСА_2 . В зазначеній квартирі на цей час ніхто не зареєстрований та не проживає. В травні 2019 року позивач звернувся до КП «Харківські теплові мережі» із проханням відкрити на його ім`я новий особовий рахунок за зазначеною адресою, укласти відповідний договір та надати довідку із його власним особовим рахунком. Всі документи, що необхідні для відкриття особового рахунку, ОСОБА_1 надіслав відповідачу, однак відповіді на заяву не отримав. За відсутності інформації з боку відповідача про номер особового рахунку ОСОБА_1 не має можливості сплачувати за послуги централізованого теплопостачання. З урахуванням вимог ч.ч.1,4 ст.633 ЦК України відмова в наданні договору для підписання та у наданні витягу з особового рахунку є незаконною. Перепони, які вчиняються з боку відповідача, позбавляють позивача і його родину їх конституційного права на вільне користування житлом, а також на щоденний відпочинок після робочого дня. Позивач з родиною залишаються в невизначеному стані і щодо правомірності подальшого користування важливішими комунальними послугами. Невиконання відповідачем своїх статутних та законних зобов`язань, на його погляд, є свідомим та навмисним. Відповідно ОСОБА_1 та його родина зазнали дуже значних моральних страждань внаслідок безпорадності стану позивача, вони змушені звертатись до адвокатів та до спеціалістів у галузі житлово-комунальних правовідносин з метою перевірки правомірності вимог відповідача. З урахуванням фактичних обставин справи, ОСОБА_1 вважає розумним та обґрунтованим визначити моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що всі документи, які необхідні для відкриття особового рахунку були надіслані відповідачу, відповідні докази надано до суду. Вказує, що відповіді від КП «ХТМ» він не отримував. Вважає, що суд помилково зазначив про отримання ним листа КП «ХТМ» від 16.06.2020 року про відкриття нового особового рахунку на його ім`я з 20.12.2019 року. Вказує, що суд прийшов до помилкового висновку про відсутність у позивача права на укладення договору.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 6524, виданий 20.12.2019 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Жовнір Я.В., ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.10-12).

Відповідно до Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 29.01.2020, у квартирі АДРЕСА_2 зареєстрованих осіб немає (а.с.4).

26.05.2020 ОСОБА_1 звернувся до КП «Харківські теплові мережі» із заявою з проханням відкрити з 20.12.2019 на його ім`я новий особовий рахунок за адресою АДРЕСА_1 , а також укласти з ним відповідний договір (а.с. 6).

Вказану заяву представник підприємства отримав 01.06.2020 (а.с. 6 на звороті).

Листом від 16.06.2020 №4/Б-3632/20/18 КП «Харківські теплові мережі» повідомило ОСОБА_1 про те, що за результатами розгляду заяви останнього та на підставі наданих документів відкрито новий особовий рахунок на ОСОБА_1 з 20.12.2019, що буде відображено в рахунку на сплату послуг за червень 2020 року.

Крім того, ОСОБА_1 було роз`яснено положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-VIII та повідомлено про те, що КП «Харківські теплові мережі» зможе укласти договори з мешканцями будинку АДРЕСА_3 , відповідно до Закону №2189, після прийняття ними рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг та затвердження Кабінетом Міністрів України правил надання відповідних послуг та типових договорів.

Після закінчення терміну карантину, для укладення договору, ОСОБА_1 може звернутися до абонентної зали Київської філії або центральної абонентної зали (а.с.26).

Згідно довідки про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання, за адресою АДРЕСА_1 зазначено особовий рахунок № НОМЕР_1 на ім*я ОСОБА_1 (а.с.28).

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, визначаються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ст. 1 цього Закону комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезенням побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

У відповідності до ст. 20 цього Закону споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом.

Статтею 4 вказаного Закону передбачено, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Порядок укладання договорів на надання комунальних послуг, зокрема послуги з теплопостачання, визначений нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII та Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14 травня 2015 року № 417-VIII.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач).

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками.

За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку).

Згідно з ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об`єднання співвласників, проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень здійснюється згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків.

До повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі про: визначення управителя та його відкликання, затвердження та зміну умов договору з управителем; визначення повноважень управителя щодо управління багатоквартирним будинком; визначення переліку та розміру витрат на управління багатоквартирним будинком; прийняття рішення про вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги (укладення індивідуального та/або колективного договору про надання комунальної послуги).

Так, створення у будинку об`єднання співвласників багатоквартирного будинку є фактом визначення співвласниками форми управління будинком.

При цьому Розділом VI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який введено в дію в новій редакції з 1 травня 2019 року, визначено певні особливості для укладання відповідних договорів в перехідний період. Так, договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Такі договори мають бути укладені між споживачами та виконавцями комунальних послуг протягом одного року з дати введення в дію цього Закону. У разі якщо згідно з договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.

Не пізніш як протягом одного року з дня введення в дію цього Закону, співвласники багатоквартирних будинків незалежно від обраної ними форми управління багатоквартирним будинком зобов`язані прийняти рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг (крім послуг з постачання електричної енергії та природного газу) щодо кожного виду комунальної послуги згідно з частиною першою статті 14 цього Закону, а виконавці комунальних послуг - укласти із такими співвласниками договори про надання відповідних комунальних послуг відповідно до обраної співвласниками моделі організації договірних відносин.

У разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги протягом строку, визначеного в пункті 4 цього розділу, між виконавцем та кожним співвласником укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги відповідно до частини сьомої статті 14 цього Закону.

Починаючи з 1 травня 2019 року, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» передбачена можливість укладання договорів про надання комунальних послуг виключно після прийняття рішення співвласниками багатоквартирного будинку про вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги (один з варіантів договору: 1) з кожним співвласником багатоквартирного будинку самостійно (індивідуальний договір); 2) від імені та за рахунок усіх співвласників багатоквартирного будинку управителем або іншою уповноваженою співвласниками особою (колективний договір); 3) з об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку або іншою юридичною особою, яка об`єднує всіх співвласників такого будинку та в їхніх інтересах укладає відповідний договір про надання комунальних послуг, як колективним споживачем).

У разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги протягом одного року з дня введення в дію цього Закону (тобто з 1 травня 2019 року до 1 травня 2020 року), між виконавцем та кожним співвласником укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги відповідно до частини сьомої статті 14 цього Закону.

Також вказаним Законом передбачено збереження чинності договорів про надання комунальних послуг, укладених до введення в дію цього Закону, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 лише 20.12.2019, між ним та КП «Харківські теплові мережі» не міг бути укладений договір до 1 травня 2019 року про надання комунальних послуг на умовах, які діяли до цієї дати, тому договір про надання комунальної послуги між ОСОБА_1 та КП «Харківські теплові мережі» може бути укладений з урахуванням положень Розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Враховуючи вище викладене відповідач, Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» набув права укладання з позивачем індивідуального договору про надання комунальної послуги тільки з 01.05.2020, вразі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги.

Крім того 02.04.2020 pоку набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким внесено зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а саме: Договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Такі договори мають бути укладені між споживачами та виконавцями комунальних послуг протягом п`яти місяців з дня завершення заходів щодо запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (CОVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України. У разі якщо згідно з договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.

Таким чином, позивач не позбавлений права укладати договори на надання комунальної послуги без відповідного рішення співвласників в багатоквартирному будинку, обмеження, застосовані Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 02.04.2020 року його право не порушують, оскільки позивач отримує комунальні послуги без обмежень. За таких обставин, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання КП «Харківські теплові мережі» підготувати та протягом тижня з дати ухвалення рішення суду по справі укласти з позивачем договір про надання послуг з централізованого опалення.

Також, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 стосовно зобов`язання КП «Харківські теплові мережі» надати позивачу протягом тижня з дати ухвалення рішення суду у справі номер його особового рахунку та витяг з цього рахунку за адресою АДРЕСА_1 та зобов`язання КП «Харківські теплові мережі» проводити нарахування платежів за надані послуги за адресою АДРЕСА_1 із дати ухвалення рішення по справі, оскільки згідно листа від 16.06.2020 №4/Б-3632/20/18 КП «Харківські теплові мережі» ОСОБА_1 було відкрито новий особовий рахунок на його ім`я та нарахування проводяться з 20.12.2019, тобто з дня укладення договору купівлі-продажу.

Стосовно вимог позивача про стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі.

Загальною юридичною підставою всіх видів юридичної відповідальності вважається порушення норми права. Фактичною підставою цивільно-правової відповідальності є правопорушення як юридичний факт.

Цивільне правопорушення - це протиправна дія або бездіяльність особи, що порушує норми актів цивільного законодавства або умови договору, і з якою договір або закон пов`язують виникнення цивільно-правової відповідальності.

Поведінка особи визнається протиправною, якщо вона не відповідає вимогам права, вираженим в актах цивільного законодавства або договорі. Недоговірна відповідальність виникає лише у разі завдання шкоди неправомірними діями правопорушника (частина 1 статті 1166 ЦК). У разі ж завдання шкоди правомірними діями, цивільна відповідальність не настає.

Таким чином, протиправний характер діяння є універсальною типовою умовою цивільно-правової відповідальності. Якщо порушуються цивільні відносини, які виникають на підставі будь-яких юридичних фактів, крім договору (відповідно при недоговірній відповідальності), протиправним визнається діяння особи, що порушує заборони, а також прямі приписи певної поведінки учасників правовідносин, встановлені в нормах права.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями (бездіяльністю). Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Частиною 1 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до пункту 1 частини 2 цієї статті моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Частиною 2 статті 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка їй завдала, за наявності її вини.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 № 4 «Про судову практику всправах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Необхідно з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить.

Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Оскільки, судом не встановлено вини відповідача у порушенні прав позивача, а позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння шкоди, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди.

Отже, висновки суду першої відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону. Доводи апеляційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді С.С. Кругова

О.Ю. Тичкова