У х в а л а

21 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 210/241/19

провадження № 61-18660 ск 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 липня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої пошкодженням майна,

В с т а н о в и в:

У січні 2019року ОСОБА_2 звернувся до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 , просивши суд стягнути з відповідача завдану майнову шкоду в розмірі 351 610,00 грн, завдану моральну шкоду в розмірі 30 000,00 грн, понесені витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в сумі3 500,00 грн, а також судові витрати.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 липня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої пошкодженням майна, задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти у сумі 351 610,00 грн, на відшкодування моральної шкоди грошові кошти у сумі 5 000,00 грн, витрати за проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 3 500,00 грн, а також судовий збір в розмірі 4 255,90 грн.

Не погодившись із цим рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 липня 2019 року.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задоволено частково: рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 липня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої пошкодженням майна, задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти у сумі 351 610,00 грн, на відшкодування моральної шкоди грошові кошти у сумі 3 000,00 грн, витрати за проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 3 500,00 грн, а також судовий збір в розмірі 4 255,90 грн.

11 грудня 2020 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 липня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 липня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року, і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши касаційну скаргу ОСОБА_1 , Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Згідно з пунктами 1, 10 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову в справах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується, а ціна позову у справах, у яких заявлено кілька самостійних вимог, визначається загальною сумою всіх вимог.

Як убачається з матеріалів касаційного провадження, ціна позову в даній справі становить 381 610,00 грн (351 610,00+30 000,00), яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102,00*250=525 500,00 грн).

Отже, відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України рішення судів першої та апеляційної інстанцій в даній справі не підлягають касаційному оскарженню.

Разом із цим, у касаційній скарзі ОСОБА_1 , зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки в судових рішеннях убачається неоднозначність судової практики.

Доводи касаційної скарги про те, що висновки судів в оскаржуваних судових рішеннях суперечать практиці Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 06 листопада 2013 року в справі № 6-108цс13, у постанові від 16 грудня 2015 року в справі № 6-760цс15, у постанові в справі № 6-1376цс16, а також і практиці Верховного Суду, яка викладена в постанові від 05 вересня 2018 року в справі № 534/872/16-ц, чим порушено формування єдиної правозастосовчої практики, є необґрунтованими, оскільки у наведених заявником рішеннях судів касаційної інстанції та оскаржуваних судових рішеннях установлено різні фактичні обставини у справах на підставі наданих доказів.

Зазначені заявником касаційної скарги інші аргументи суд вважає необґрунтованими, оскільки вони є виключно його суб`єктивними судженнями та зводяться до переоцінки доказів і незгоди з фактичними обставинами, встановленими судом апеляційної інстанції.

Інших належних та обґрунтованих доводів, які б свідчили про можливість відкриття касаційного провадження в малозначній справі, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України,у касаційній скарзі не наведено, а тому суд приходить до висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням указаного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у справі з ціною позову, яка не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

У х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 липня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої пошкодженням майна.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Ігнатенко

В. О. Кузнєцов

В. А. Стрільчук