КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №761/820/20 головуючий у суді І інстанції: Савицький А.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Іванової І.В., Сліпченка О.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Київ від 03 лютого 2020 року про повернення позовної заяви у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Агропросперіс банк" про визнання неправомірною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Агропросперіс Банк» про визнання неправомірною бездіяльності банку щодо ненадання письмової відповіді про результати розгляду скарги ОСОБА_1 від 12 липня 2018 року № 2018-606; зобов`язання відповідача письмово повідомити, коли і яким працівникам банку позивач заборонив видавати кошти з відкритих рахунків третім особам, на користь яких ці рахунки були відкриті ОСОБА_1 ..

Позивач обґрунтовував вимоги позову тим, що 15 червня 2018 року він звернувся до банку із письмовою заявою, в якій просив укласти з ним договір банківського вкладу на ім`я брата ОСОБА_2 . Проте 20 червня 2018 року відповідач надіслав ОСОБА_1 листа, у якому стверджував, що позивач на словах заборонив працівникам банку видавати кошти з відкритих депозитних рахунків особам (довірителям), на користь яких ці депозитні рахунки були відкрито. У відповідь 12 липня 2018 року ОСОБА_1 подав до банку скаргу, у якій просив письмово його повідомити, коли і яким працівникам банку він заборонив видавати кошти з відкритих депозитних рахунків особам, на користь яких ці депозитні рахунки були відкриті. Оскільки відповідь на скаргу позивач не отримав, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Вважає, щосудом першої інстанції неправильно застосовано правила статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

АТ"Агропросперіс банк" подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Повертаючи позовну заяву позивачеві, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що спірні правовідносини виникли між сторонами у зв`язку з ненаданням АТ «Агропросперіс Банк» відповіді в порядку Закону України «Про звернення громадян» та такі правовідносини регулюються зазначеним законом, а не Законом України «Про захист прав споживачів», а тому позивач не звільнений від сплати судового збору.

Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що у січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Агропросперіс Банк» про визнання неправомірною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, просив:

- визнати неправомірною бездіяльність банку щодо ненадання письмової відповіді про результати розгляду скарги його, ОСОБА_1 , від 12 липня 2018 року № 2018-606;

- зобов`язати відповідача письмово повідомити, коли і яким працівникам банку позивач заборонив видавати кошти з відкритих рахунків третім особам, на користь яких ці рахунки були відкриті ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначив, що, на його переконання, банком порушено право заявника на отримання фінансових послуг, а тому він є звільненим від сплати судового збору відповідно до правил статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав несплати судового збору.

ОСОБА_1 31 січня 2020 року подав до суду першої інстанції клопотання, у якому просив відкрити провадження у справі, зазначив, що є звільненим від сплати судового збору відповідно до статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки звернення до суду з позовом зумовлене порушенням банком права позивача на одержання фінансових послуг.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2020 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

На виконання ухвали апеляційного суду ОСОБА_1 подав заяву, у якій просив відкрити апеляційне провадження та обґрунтував своє право на звільнення від сплати судового збору відповідно до вимог статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2020 року визнано неподаною та повернуто з підстав несплати заявником судового збору за подання апеляційної скарги.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Ступак О.В., Гулейкова І.Ю., Погрібного С.О., Усика Г.І., Яремка В.А. від 28 жовтня 2020 року, ухвалу Київського апеляційного суду від 04 червня 2020 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Щодо поширення дії Закону України «Про звернення громадян» на позовну вимогу про визнання неправомірною бездіяльності банку щодо ненадання письмової відповіді про результати розгляду скарги ОСОБА_1 від 12 липня 2018 року № 2018-606.

Закону України «Про звернення громадян» регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст.3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Скаргою є звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

До рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності (стаття 4 Закону України «Про звернення громадян»).

Відповідно до ч.1ст.14 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, посадові особи зобов`язані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду.

Аналіз змісту вимог та фактичних підстав позову, а також наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що вимоги позову ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльності банку щодо ненадання письмової відповіді про результати розгляду скарги ОСОБА_1 від 12 липня 2018 року № 2018-606 ґрунтуються на вимогах Закону України «Про звернення громадян», а тому за вказану позовну вимогу необхідно сплачувати судовий збір.

Щодо поширення дії Закону України «Про захист прав споживачів» на позовну вимогу про визнання неправомірною бездіяльності банку щодо ненадання письмової відповіді та про зобов`язання банку письмово надати інформацію ОСОБА_1 ..

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач наполягав на тому, що банк не мав права відмовити йому в укладенні договору та протиправно відмовився надавати пояснення причин відмови в укладенні такого договору, а тому просив зобов`язати відповідача письмово повідомити ОСОБА_1 , коли і яким працівникам банку він забороняв видавати кошти з відкритих депозитних рахунків третім особам, на користь яких ці рахунки були ним відкриті.

Відповідно до ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до ч. 1ст.1063 ЦК України фізична або юридична особа може укласти договір банківського вкладу (зробити вклад) на користь третьої особи. Ця особа набуває права вкладника з моменту пред`явлення нею до банку першої вимоги, що випливає з прав вкладника, або вираження нею іншим способом наміру скористатися такими правами. До набуття особою, на користь якої зроблений банківський вклад, прав вкладника ці права належать особі, яка зробила вклад.

Сторони перебували у переддоговірних відносинах - цивільних відносинах за своїм змістом.

Як зазначено, договір банківського вкладу є публічним договором, а тому банк має право відмовити в укладенні договору виключно з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст.633 ЦК України підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору.

Відповідно до ч. 2ст.627 ЦК України удоговорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до п.22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Відповідно до ч.2ст.2 Закону України «Про захист прав споживачів» особливості захисту прав споживачів фінансових послуг визначаються відповідними законами.

Виходячи з підстав пред`явленого позову, відносини між сторонами регулюються не тільки Законом України «Про захист прав споживачів», а й передусім ЦК України.

Наведене надає позивачу право не сплачувати судовий збір під час звернення до суду з таким позовом, а також під час подання апеляційних та касаційних скарг у справах про захист прав споживачів відповідно до правил статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік категорій позивачів, що звільняються від сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави дійти висновку, що відсутність такої категорії, як споживачі у цьому переліку не може безумовно означати, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист їхніх прав.

Зазначена норма права не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються від сплати з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» слова «державного мита» замінені словами «судового збору». Отже, при ухваленні Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» під час визначення пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Відступаючи від усталеної практики Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц сформулювала правовий висновок, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так й на наступних стадіях цивільного процесу, а саме під час апеляційного перегляду. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 1 ЦПК України 2004 року, стаття 2 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, про те, що ОСОБА_1 , який звернувся до суду за захистом своїх цивільних прав, у тому числі як споживач, зобов`язаний сплатити судовий, оскільки позов подано з підстав, передбачених Законом України «Про звернення громадян», а не Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відносини між сторонами в частині вимог про визнання неправомірною бездіяльності банку щодо ненадання письмової відповіді та про зобов`язання банку письмово надати інформацію ОСОБА_1 є споживчими.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи.

У справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції виявив надмірний формалізм, повертаючи позов особі, яка її подала.

Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.

Тобто, повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції мав керуватись положеннями Закону України «Про захист прав споживачів»та Закону України «Про звернення громадян».

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви позивачу.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 379 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Київ від 03 лютого 2020 рокускасувати повністю, як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Агропросперіс банк" про визнання неправомірною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії - направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «15» грудня 2020 року.

ГоловуючийсуддяЛ.П. Сушко
СуддіІ.В. Іванова
О.І. Сліпченко