Провадження № 2/470/264/20
Справа № 470/757/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2020 року смт. Березнегувате

Березнегуватський районний суд Миколаївської області у складі головуючого судді: Лященко В.Л., за участю секретаря Кравчук А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та імені малолітньої доньки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

10 листопада 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Березнегуватського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та імені малолітньої доньки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу та визнання права власності.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її колишній чоловік ОСОБА_7 , з яким вони перебували у шлюбі з 1994 року по 2007 рік. За період спільного проживання вони придбали житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 із земельною ділянкою для його обслуговування. Право власності на будинок та земельну ділянку було визнано судом за ОСОБА_7 . Право власності за земельну ділянку останній на себе не зареєстрував, державний акт видано на ім`я колишнього власника. Позивачка придбала у ОСОБА_7 за його життя 1/2 частину будинку та 1/2 частину земельної ділянки, що підтверджується розписками про сплачені йому позивачкою кошти. Однак право власності на вказане майно нотаріально не оформили.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку з надвірними та господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,22 га для обслуговування вказаного будинку і господарських споруд, укладений 15.11.2008 року між нею та ОСОБА_7 на підставі розписок, а також визнати за нею, право власності на житловий будинок з надвірними та господарськими будівлями і спорудами, розташований адресою: АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,22 га для обслуговування вказаного будинку і господарських споруд, тобто: - 1/2 частину вищевказаного майна в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя; - іншу у частину вищевказаного майна як набутого на підставі договору купівлі-продажу від 15.11.2008 року, укладеного між нею і ОСОБА_7 на підставі розписок, при ухиленні однієї із сторін ( ОСОБА_7 ) від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

Ухвалою судді Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 20.11.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання з повідомленням сторін.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 надали у судове засідання заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги визнали у повному обсязі.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перебували у шлюбі з 12.12.1994 року по 26.09.2007 року, що підтверджується копією рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 12.09.2007 року та свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_1 .

Згідно рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 13.11.2006 року договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 24.10.2006 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , визнано дійсним. Право власності на житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 , та земельну ділянку розміром 0,22 га для обслуговування будинку і господарських споруд визнано за ОСОБА_8 .

Як вбачається з витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно № 15308308 від 20.07.2007 року, право власності на вищезазначений будинок зареєстровано за власником ОСОБА_7 в Березнегуватській філії Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації 20.07.2007 року.

Згідно державного акта на право приватної власності на землю серії МК № 0492, виданого Висунською сільською радою народних депутатів 12.12.1994 року, на земельну ділянку площею 0,22 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд, його видано на ім`я ОСОБА_10 , однак вказаним вище рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 13.11.2006 року, право на вказану земельну ділянку також визнано за ОСОБА_8 .

Таким чином, судом встановлено, що житловий будинок з надвірними та господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,22 га для обслуговування вказаного будинку і господарських споруд, придбано ОСОБА_7 24.10.2006 року за час його шлюбу з ОСОБА_1 та належить до спільного сумісного майна.

Після цього вони шлюбні відносини розірвали, про що Березнегуватським районним судом Миколаївської областіпостановлено рішення від 12.09.2007 року, вимог щодо поділу майна не заявлялось.

ОСОБА_1 з моменту придбання вказаного житлового будинку проживає в ньому до даного часу, користується ним та сплачує необхідні платежі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер та спільне майно між ним та позивачем ОСОБА_1 так і залишилось не поділено.

Відповідно до ч.2, 4 ст.65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

За приписами ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об`єктом сумісної власності подружжя, частки майна є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, відповідно до ст.70 СК України.

За приписами ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У рішенні Конституційного Суду України від 19.09.2012 року у справі за конституційним зверненням ПП «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч.1ст.61 СК України № 1-8/2012( 17-рп-2012), яким встановлено, що основою майнових відносин подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку ( доходу), вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу , крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Розпорядження спільним сумісним майном може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності є підставою набуття особистої власності кожним із подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному із них, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки ( ч.2 ст.364 ЦК України).

З огляду на викладені обставини вбачається, що спірний житловий будинок з земельною ділянкою були придбані під час перебування ОСОБА_7 з ОСОБА_1 у шлюбі, тому відповідно до вищевказаних положень сімейного законодавства є спільною сумісною власністю подружжя, а презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя відповідачами належними та достеменними доказами не спростовано, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_7 використовував особисті грошові кошти на придбання спірної нерухомості.

За такого, судом встановлено, що спірна квартира є сумісною власністю подружжя.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині поділу спільного сумісного майна подружжя.

Що стосується визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Відповідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до наданих позивачем розписок від 15.11.2008 року, ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_7 50 відсотків вартості будинку у сумі 3500 грн., та останній надав згоду на переоформлення житлового будинку та присадибної ділянки, що належало їм на праві сумісної власності, як майна придбаного подружжям під час спільного проживання, на ОСОБА_1 , таким чином вони домовились про всі істотні умови договору купівлі-продажу - предмет та ціну.

Згідно довідки виконавчого комітету Висунської сільської ради від 23.09.2020 року № 932, разом з ОСОБА_7 на день його смерті ніхто не проживав та зареєстрований не був.

З копії паспорта позивача ОСОБА_1 вбачається, що вона з 02.11.2007 року по теперішній час зареєстрована та проживає у спірному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 вказує, що ОСОБА_7 за життя ухилявся від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

Виходячи з матеріалів справи, обставини, які склалися, свідчать про наявність укладення договору купівлі-продажу між сторонами. Об`єктивно сторони договору купівлі продажу порушили вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору. Але позивач і відповідач, як сторони правочину (розписок), домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося виконання договору.

У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання

правочинів недійснимипри розгляді справи про визнання правочину дійсним, суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Судом встановлено обставини неможливості здійснення позивачем нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, у зв`язку із тим, що ОСОБА_7 спочатку відмовлявся від нотаріального посвідчення договору, а в подальшому помер, що свідчить про неможливість нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити.

Таким чином, суд вправі задовольняти обґрунтовані вимоги про визнання договору дійсним, коли відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення.

Згідно з положеннями ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь - якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Враховуючи наявність у позивача правовстановлюючих документів на житловий будинок та земельну ділянку, наявність реєстрації позивача тривалий час за спірною адресою, наявність розписок про досягнення всіх істотних умов договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, неможливість здійснення нотаріального посвідчення договору у зв`язку з тим, що ОСОБА_7 помер, також визнання відповідачами позовних вимог, у зв`язку із чим вважається таким, що вчинено правомірно, а також те, що визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки вимоги позивача є законними і обґрунтованими, не порушують прав, свобод чи інтересів інших осіб, обраний позивачем спосіб захисту відповідає вимогам закону та спрямований на захист прав позивача.

За таких підстав, позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 19, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та імені малолітньої доньки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності - задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку з надвірними та господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0,22 га для обслуговування вказаного будинку і господарських споруд, укладений 15.11.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 на підставі розписок, дійсним.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними та господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку площею 0,22 га для обслуговування вказаного будинку і господарських споруд.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду, відповідно до статті 354 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , код НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 , код НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_4 , адреса проживання: АДРЕСА_4 , код НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_5 , адреса проживання: АДРЕСА_5 , код НОМЕР_5 .

Відповідач: ОСОБА_6 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , код НОМЕР_6 .

Повний текст рішення складено 18.12.2020 року.

Суддя В. Л. Лященко