ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/7408/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2020 р. суддя Дарницького районного суду м. Києва Мицик Ю.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська-Житлосервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковальська-Житлосервіс» (далі по тексту - ТОВ «Ковальська-Житлосервіс», позивач) звернулося до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , відповідач) про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 13444,65 грн., яка складається з основної суми заборгованості у розмірі 12970,75 грн., 3% річних у розмірі 199,30 грн. та 274,60 грн. - інфляційної складової боргу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , споживає житлово-комунальні послуги, при цьому не повноцінно виконує зобов`язання по їх оплаті, в зв`язку з чим за нею утворилась заборгованість, яку позивач просить суд стягнути з відповідача з урахуванням нарахованих штрафних санкцій, а також судові витрати.

Ухвалою Дарницького районного суду від 07.09.2020 у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Згідно з частиною 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.

16.10.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання заперечує проти позовних вимог та просить відмовити в задоволенні позову. Зазначила, що дійсно між нею та позивачем 19.09.2017 було укладено договір № 110 НП про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкової території. Однак вказаний договір діяв лише до 19.09.2018. В період за який позивач просить стягнути заборгованість, а саме з травня 2019 по липень 2020 відповідач з позивачем жодних договорів про надання житлово-комунальних послуг не укладала. Також вказала, що договір від 29.05.2020 на який також посилається позивач як на підставу позовних вимог, вона не підписувала та будь-яких осіб не уповноважувала на його укладення. Особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які були уповноважені на підписання вказаного договору згідно протоколу загальних зборів № 1 від 27.02.2020 їй не знайомі, відтак позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність між сторонами договірних відносин у спірний період. Крім того, вказала, що наданими позивачем послугами не користується та не потребує в їх наданні.

09.11.2020 від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог та відповідь на відзив на позовну заяву.

Суд, відповідно до ч. 2 ст. 126 ЦПК залишає без розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог, оскільки вона подана з порушенням строку.

Як вбачається з офіційного сайту АТ «Укрпошта», позивач отримав відзив на позовну заяву 15.10.2020, тобто останнім днем подання відповідачі на відзив була дата 30.10.2020. Таким чином, позивачем пропущено строк на подання відповіді на відзив, а тому суд не бере його до уваги та приймає рішення на підставі наявних матеріалів.

24.11.2020 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, які суд також не бере до уваги, оскільки судом не прийнято відповідь на відзив.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» здійснює обслуговування будинку АДРЕСА_2 на підставі розпорядження Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації № 1262 від 30.09.2008.

ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

19.09.2017 позивач та відповідач уклали Договір № 110НП про надання послуг з утримання будинків та прибудинкових територій строком до 19.09.2018 (далі - Договір).

Згідно пункту 1 Договору його предметом є забезпечення Виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у житловому будинку АДРЕСА_2 , а Споживачем - забезпечення своєчасної оплати таких послуг у строк та на умовах, що передбачені цим договором.

29.05.2020 між ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» та співвласниками багатоквартирного будинку в особі уповноваженої співвласниками будинку особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які діяли на підставі протоколу загальних зборів № 1 від 27.02.2020 було укладено договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. 1 вказаного Договору, Управитель зобов`язується надавати співвласникам послугу з управління багатоквартирним будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , а співвласники зобов`язуються оплачувати управителю послугу з управління згідно з вимогами законодавства та умовами цього договору.

Відповідно п. 6, п. 7 вказаного Договору, співвласники зобов`язані оплачувати управителю надані послуги з управління в порядку, за ціною та у строки, встановлені цим договором, а управитель має право вимагати від співвласників оплату наданої послуги з управління в порядку, за ціною та у строки, встановлені цим договором.

Судом встановлено, що позивач надає житлово-комунальні послуги, що містяться в додатку № 2 до Договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, а відповідач в свою чергу отримує їх, при цьому не в повному обсязі виконує зобов`язання по їх оплаті.

Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Щодо доводів відповідача про те, що вона не укладала та не підписувала будь-які договори про надання житлово-комунальних послуг у спірний період слід зазначити наступне.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Водночас, ст. 4 вказаного Закону передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому, такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Чинне законодавство України передбачає різні форми договору (у тому числі усну). Споживач зобов`язаний сплачувати кошти за надані послуги, оскільки відповідно до ст. 11 ЦК України зобов`язання виникають не лише з підстав, передбачених законодавством (зокрема угод), а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Аналізуючи законодавство, що регулює відносини, які виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, слід дійти висновку, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги.

Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (постанови Верховного Суду України від 20.04.2016 р. № 6-2951цс15, від 15.05.2014 р. у справі № 5011-31/17255-2012)

Посилання відповідача на те, що вона не підписувала договір від 29.05.2020 також не заслуговують на увагу суду, оскільки згідно Законів № 417 «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та № 2189 «Про житлово-комунальні послуги» між управителем та співвласниками укладається один договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком від імені усіх співвласників та є обов`язковим для виконання усіма співвласниками (як фізичними, так і юридичними особами), тобто власниками житлових та нежитлових приміщень будинку, незалежно від наявності підпису кожного із співвласників на такому договорі.

Суд відхиляє посилання відповідача, що остання не має обов`язку по сплаті послуг за житлово-комунальні послуги, з огляду на те, що відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 417 кожен співвласник багатоквартирного будинку зобов`язаний: забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку; забезпечувати технічне обслуговування та у разі необхідності проведення поточного і капітального ремонту спільного майна багатоквартирного будинку; виконувати рішення зборів співвласників; забезпечувати поточний огляд і періодичне обстеження прийнятого в експлуатацію в установленому законодавством порядку багатоквартирного будинку протягом усього життєвого циклу будинку та нести відповідальність за неналежну експлуатацію згідно із законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов`язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення.

Відповідно до положень ст. 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» рішення загальних зборів, прийняте відповідно до статуту, є обов`язковим для всіх співвласників.

Таким чином, за вищенаведеними нормами Цивільного кодексу України та спеціальними профільними Законами України, відповідач зобов`язана виконувати встановлений законом цивільний обов`язок - сплачувати внески на утримання будинку та прибудинкової території.

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за відповідачем утворилась заборгованість за житлово-комунальні послуги з 01.05.2019 по 21.08.2020 у розмірі 12 970,75 грн., що підтверджується копією наявного розрахунку в матеріалах справи.

Вказаний розрахунок суд покладає в обґрунтування рішення як об`єктивний і належний доказ, що містить відомості щодо розміру нарахованих відповідачу сум, і здійснений на основі затверджених в установленому порядку норм та пропорційно до загальної площі нежитлового приміщення, що знаходиться в користуванні відповідача.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

За приписом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності неможливість виконання ним грошового зобов`язання і у разі прострочення на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Інфляційні втрати обраховуються шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на добуток індексів інфляції за період прострочення (сукупний індекс інфляції).

Три проценти річних розраховуються по формулі: сума боргу х 3 х кількість днів прострочення платежу/365/100.

Згідно з наданим позивачем розрахунком його втрати від інфляції з травня 2019 року по липень 2020 року склали 274,60 грн., три проценти річних від простроченої суми - 199,30 грн.

Вказаний розрахунок суд покладає в обґрунтування рішення, оскільки він виконаний за вірними формулами, з урахуванням статистичних даних про індекси інфляції за період прострочення і не спростований відповідачем.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Отже, зважаючи на встановлені обставини та вищенаведені положення цивільного закону, суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» та задовольняє їх у повному обсязі.

На підставі положень статті 141 ЦПК України суд покладає на відповідача в повному обсязі сплачений позивачем судовий збір в розмірі 2102 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями ч.1 ст. 634, 759 - 763, 765 ЦК України, 4, 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 279, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська-Житлосервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська-Житлосервіс» заборгованість у розмірі: 13 444,65 грн., що включає основний борг в розмірі 12 970,75 грн., 3 % річних від простроченої суми в розмірі 199,30 грн., та індекс інфляції в розмірі 274,60 грн. та витрати на оплату судового збору в сумі 2102,00 грн.

Позивач: ТОВ «Ковальська-Житлосервіс», місцезнаходження: м. Київ, вул. Єлизавети Чавдар, 3, , р/р IBAN НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_2 .

Рішення суду набирає законної сили, якщо після закінчення строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно з підпунктом 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Розділу XIII ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя: Ю.С. Мицик