КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 9 липня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 на строк 6 місяців, яким визначити заходи тимчасового обмеження прав останнього щодо неї, а саме: заборонити перебувати ОСОБА_1 в місці проживання (перебування) ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити наближення на 300 метрів до: місця проживання заявника: АДРЕСА_1 ; місця роботи заявника: АДРЕСА_2 ; місця проживання батьків заявника: АДРЕСА_3 ; місця проживання сестри заявника: АДРЕСА_4 ; заборонити ОСОБА_1 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 , якщо вона сама та/або з неповнолітніми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_1 , переслідувати її та спілкуватись з нею у будь-який спосіб; заборонити ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори із заявником або через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

На обґрунтування заяви ОСОБА_2 зазначила, що з 15 липня 2007 року вона перебувала з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На даний час діти разом і нею проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Заявник вказувала, що під час спільного проживання з кривдником останній постійно застосовував фізичне та психологічне насильство, завдавав їй як постраждалій особі тілесні ушкодження, ініціював постійні сварки, у зв`язку з чим вона неодноразово зверталась до поліції. Постійне побиття стало підставою для розірвання шлюбу відповідно до рішення суду від 18 вересня 2017 року. Проте після розірвання шлюбу з боку кривдника вчиняється психологічне та економічне насильство, переслідування, стеження, погрози, нецензурна лайка, що принижує честь і гідність заявника. ОСОБА_1 був організатором протиправних дій, що стали підставою для звернення до поліції та отримання термінового заборонного припису. Кривдник вибивав двері та намагався потрапити до квартири, порушуючи заборонний припис. Під час поїздки заявника до матері кривдник прибув без запрошення, спровокував конфлікт, збирав конфіденційну інформацію про заявника, знімав на мобільний телефон та відправляв знайомим. Кривдник погрожує фізичною розправою та вбивством особистому водію заявника. Крім того, діти фактично перебувають на повному матеріальному утриманні заявника, адже кривдник участі в забезпеченні дітей не приймає, зокрема, не виконує рішення суду від 13 січня 2020 року про стягнення аліментів.

Зважаючи на тривалість та системність протиправної поведінки кривдника, у заявника є підстави вважати, що останній не усвідомлює серйозність негативних наслідків своїх дій, не припиняє агресивні дії по відношенню до постраждалої особи, зокрема, і на очах у дітей, не бажає змінювати свою поведінку, тому існує високий ризик продовження вчинення кривдником вищезгаданих дій по відношенню до заявника у майбутньому. Наразі самостійно вжити постраждалою особою заходи протидії психологічному та економічному насильству боку кривдника, а саме неодноразові звернення в поліцію та отримання термінового заборонного припису виявились недостатніми. Постраждала особа все одно перебуває у постійному стресі, відчуває страх, тривогу та сприймає вимоги кривдника як реальний ризик заподіяння їй тяжких наслідків або смерті, що в свою чергу підтверджує необхідність застосування обмежувального припису стосовно кривдника.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 9 липня 2020 року заяву ОСОБА_2 про видачу обмежувального приписустосовно ОСОБА_1 задоволено.

Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , на строк 6 місяців, яким визначено заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 щодо ОСОБА_2 , а саме:

заборонено перебувати ОСОБА_1 в місці проживання (перебування) ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ;

заборонено наближення на 300 метрів до: місця проживання ОСОБА_2 : АДРЕСА_1 ; місця роботи ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 ; місця проживання батьків ОСОБА_2 : АДРЕСА_3 ; місця проживання сестри ОСОБА_2 : АДРЕСА_4 ;

заборонено ОСОБА_1 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 , якщо вона сама та/або з неповнолітніми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_1 , переслідувати її та спілкуватись з нею у будь-який спосіб;

заборонено ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_2 або через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи,неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити заявнику у задоволенні заяви у повному обсязі.

Як на підставу своїх вимог заінтересована особа посилається на те, що подану ОСОБА_2 заяву про видачу обмежувального припису слід лише розцінити як здійснення психологічного тиску саме на нього для того, щоб він відмовився від розподілу спільно нажитого у шлюбі сумісного майна подружжя та перестав намагатися встановити зв`язок й спілкування із своїми дітьми, а також для того, щоб в подальшому його можна було позбавити батьківських прав відносно дітей та не вселяти до квартири, яку він придбав разом із заявником. Зазначені заявником обставини не відповідають дійсності, а факт того, що він особисто вчиняв будь-які насильницькі дії не підтверджений належними та допустимими доказами у справі.

Зазначає, що виниклий конфлікт між колишнім подружжям щодо способу участі у вихованні та утриманні дітей має вирішуватися у порядку, визначеному законом, а його недотримання одним із батьків таких дітей, не може оцінюватися як захід вчинення домашнього насильства, й зважаючи на поведінку кожного із колишнього подружжя в умовах, коли він, маючи розпорядження служби у справах дітей щодо порядку і умов побачень з дітьми, затверджений графік побачень, пропонує вести діалог зі спірних питань, а заявник його уникає й розцінює, як втручання в особисте життя тощо, до речі визнаючи, що потребує допомоги психолога, не може бути підставою для вжиття заходів обмежувального припису щодо заінтересованої особи. Задоволення заяви про видачу обмежувального припису у відношенні до нього, зважаючи на спосіб захисту порушеного права, позбавлення права батька неповнолітніх дітей на спілкування з ними, є порушення законного права батька на побачення та спілкування з дітьми.

У відзиві на апеляційну скаргу представник заявника - адвокат Соболівський А.М. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на законність та обґрунтованістьоскаржуваного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 12-13).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 вересня 2017 року шлюб, зареєстрований між сторонами 15 липня 2007 року, розірвано (а.с. 14).

Встановлено, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 з дітьми зареєстрована і проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 січня 2020 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 8 000 грн щомісячно, починаючи з 30 липня 2019 року і до досягнення ОСОБА_5 повноліття, а після ІНФОРМАЦІЯ_6 - в розмірі 4 000 грн щомісячно до досягнення ОСОБА_4 повноліття. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 1 000 щомісячно, починаючи з 30 липня 2019 року і до досягнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох років (а.с. 35-37).

Згідно із розрахунком заборгованості із сплати аліментів від 17 березня 2020 року № 61564159/2 заборгованість за виконавчим листом № 753/15293/19 від 11 березня 2020 року станом на 1 березня 2020 складає 57 908,50 грн. (а.с. 38).

Ухвалюючи рішення про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив з того, що заявник надала належні, достатні та допустимі докази на підтвердження вчинення заінтересованою особою домашнього насильства стосовно неї у розумінні Закону України від 7 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству», внаслідок чого останній також притягувався до адміністративної відповідальності, а тому є підстави вважати про наявність ризиків настання тяжких наслідків для заявника і продовження вчинення насильства у майбутньому.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушення прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів стосовно кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у цій сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 9 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18).

Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до листа Дарницького УП ГУ НП у м. Києві від 19 серпня 2019 року, адресованого адвокату Горячеву О. на адвокатський запит, у період з 29 вересня 2017 року по 7 липня 2019 року від ОСОБА_2 надходили виклики до поліції у зв`язку з поведінкою ОСОБА_1 щодо неї та дітей (а.с. 15).

26 лютого 2020 року, 5 березня 2020 року заявник зверталася до Дарницького УП ГУ НП у м. Києві із заявами про видачу термінового заборонного припису стосовно ОСОБА_1 , посилаючись на факти насильства з боку кривдника (а.с. 17-19).

12 березня 2020 року Дарницьким УП ГУ НП у м. Києві було видано терміновий заборонний припис серії АА № 004888 стосовно кривдника ОСОБА_1 (а.с. 24).

З матеріалів справи вбачається, що 13 березня 2020 року заявник звернулася до Дарницького УП ГУ НП в м. Києві із заявою щодо порушення заходів заборонного припису та намаганням кривдника проникнути до квартири, в якій вона проживає з дітьми (а.с. 30).

Відповідно до постанови Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2020 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП (а.с. 31).

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 вчиняє відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_2 психологічне та економічне насильство, а також порушував вимоги заборонного припису, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності.Заявник неодноразово зверталася до правоохоронних органів з заявами про вчинення насильства у сім`ї та про видачу термінового заборонного припису, проте бажаного результату це не дало, застосування морального й психологічного тиску не припинилося і покладений обов`язок щодо надання матеріальної допомоги на утримання спільних дітей кривдником належним чином не виконується.

Ураховуючи викладене, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши характер вчинених заінтересованою особою протиправних дій, ризики їх продовження та вірогідність повторного вчинення останнім домашнього насильства, взявши до уваги пояснення сторін в судовому засіданні, а також відсутність будь-якого каяття кривдника та нагальну необхідність захисту прав заявника від насильства, дійшов правильного висновку про можливість застосування до ОСОБА_1 обмежувального припису у вигляді тимчасового обмеження його права перебувати на наближатися до місця проживання ОСОБА_2 , її батьків та сестри, розшукувати, переслідувати її та спілкуватись з нею у будь-який спосіб, у тому числі через телефонні переговори або інші засоби зв`язку.

Обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функції і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції факту того, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та єдиним житлом ОСОБА_1 , не мають значення для правильного вирішення даної справи, оскільки майнові правовідносини сторін, зокрема вимоги про поділ майна подружжя розглядаються у порядку позовного провадження та не можуть бути вирішені у порядку розгляду заяви про видачу обмежувального припису.

При цьому відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься у другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу

у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Отже, видача судом обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав заінтересованої особи щодо прав на вказану вище квартиру, яка на праві власності належить заявнику та яку він вважає спільним майном подружжя, є спеціальним засобом правового захисту прав потерпілої особи від домашнього насильства, який передбачений Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», що спростовує доводи апеляційної скарги у частині посилання на позбавлення заінтересованої особи права користування власністю, житлом.

Крім того, виданий судом обмежувальний припис, яким визначено заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 саме щодо ОСОБА_2 , а не щодо їхніх спільних дітей, ніяким чином не позбавляє прав батька на прийняття участі у вихованні та спілкуванні з дітьми, а якщо ці права порушуються чи не визнаються заявником і, як зазначив скаржник не виконується розпорядження служби у справах дітей щодо порядку і умов побачень батька з дітьми, то такі права підлягають захисту у визначеному законом судовому порядку.

Посилання апеляційної скарги на те, що ОСОБА_2 неодноразово вчинялись провокації щодо ОСОБА_1 для виникнення сварок між ними, метою яких було змусити його відмовився від розподілу спільно нажитого майна та перестати встановлювати зв`язок й спілкування з дітьми, а також для того, щоб в подальшому його можна було позбавити батьківських прав відносно дітей та не вселяти до квартири, на увагу не заслуговують, оскільки належними та допустимими доказами у справі не підтвердженні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК).

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 не наведено поважних причин, що об`єктивно перешкоджали йому подати при зверненні до суду першої інстанції всі наявні у нього докази, а суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, то долучені до апеляційної скарги докази не можуть бути покладені в основу судового рішення суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, обґрунтовані підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 9 липня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній