Справа № 471/302/19
Провадження №2/471/51/20
Номер рядка звіту 40
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2020 р.

Братський районний суд Миколаївської області

в складі:

головуючого судді - Скарницької І.Б.,

за участю секретаря - Романчук О.О.,

відповідача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому провадженні в залі суду смт. Братське цивільну справу № 471/302/19 за позовною заявою АТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк» або Банк) звернулося до суду позов до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовували тим, що 25.10.2007 року між Банком та ОСОБА_3 (далі - відповідач) укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого остання отримав кредит в сумі 25000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Своїм підписом в анкеті-заяві відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним і банком договір про надання банківських послуг.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору станом на 17.04.2019 року утворилася загальна заборгованість за кредитним договором у сумі 114087 грн. 39 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту в сумі 37483,48 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 30539,54 грн., заборгованість за відсотками- 0,00 грн., нарахована пеня в сумі 39304,07 грн., пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн.-851,38 грн., штраф (фіксована частина) в сумі 500 грн. та штраф (процентна складова) в сумі 5408,92 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

В судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надійшло при надходженні позову клопотання про розгляд справи у відсутність представника позивача.

Відповідач та його представник під час судового засідання позовні вимоги не визнали, суду пояснили, що дійсно відповідач отримував картку у 2007 році, користувався кредитними коштами, обов`язок щодо погашення кредиту виконував вчасно. У 2016 році ним було повністю погашено кредит, навіть на картковому рахунку залишилися власні кошти у розмірі 1,15 грн., які будо переведено на картку за № НОМЕР_1 , яку він отримав 31.08.2017 року. Ця картка ним була отримана для перерахування на неї власних коштів, так як він на той час працював за кордоном і у неї був відсутній кредитний ліміт. У 2018 році, коли відповідач був за кордоном з цієї картки було знято невідомими особами його кошти у сумі 66587,63грн. Після з`ясування всіх обставин, ці кошти було повернуто на рахунок, а картку заблоковано ним самим, оскільки вже відпала потреба у ній. Тому відповідач та його представник вважають, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів отримання коштів відповідачем та невиконання ним зобов`язання щодо їх повернення.

Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

На підтвердження своїх вимог, банк зазначив, що 25.10.2007 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк».

Згідно з умовами вказаної заяви відповідач отримав кредитний ліміт в сумі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

В заяві анкеті вказано номер картки НОМЕР_2 , строк її дії-4 роки, валюта, кредитний ліміт у сумі 500,00 грн. та процентна ставка 1,9% щомісяця.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість відповідача перед АТ КБ «ПриватБанк» станом 17.04.2019 року утворилася загальна заборгованість за кредитним договором у сумі 114087 грн. 39 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту в сумі 37483,48 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 30539,54 грн., заборгованість за відсотками- 0,00 грн., нарахована пеня в сумі 39304,07 грн., пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн.-851,38 грн., штраф (фіксована частина) в сумі 500 грн. та штраф (процентна складова) в сумі 5408,92 грн.

На підтвердження заборгованості позивачем надано виписку по рахунку та розрахунок заборгованості.

Проте, як вказано у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року при розгляді справи № 733/608/16-ц «Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій с первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина перша статті 9 Закону України від Лі» «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній на момент вчинення відповідних правочинів або виникнення відповідних прав та обов`язків, далі - Закон про бухгалтерський облік).

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми): дату і місце складання: назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «ІІро електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина друга статті 9 Закону про бухгалтерський облік).

Вилучення оригіналів таких документів та регістрів забороняється, крім випадків, передбачених кримінальним процесуальним законодавством (абзац другий частини дев`ятої статті 9 Закону про бухгалтерський облік),

Емітенти зобов`язані в порядку та строки, установлені договором, надавати власникам рахунків виписки про рух коштів на їх рахунках за операціями, що виконані користувачами електронних платіжних засобів. Форма виписки повинна включати всі обов`язкові реквізити, передбачені нормативно-правовим актом Національного банку з питань організації операційної діяльності в банках України (пункт 8 розділу VII Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року №705. Документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань (пункт 4 розділу VIІ Положення 705).

Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі (пункт 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, в редакції, чинній на момент вчинення відповідних правочинів або виникнення відповідних прав та обов`язків, далі - Положення 254).

Первинні документи складаються на паперових носіях або в електронній формі та мають містити такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства (банку), що склало документ; зміст та обсяг операції (короткий уміст операції та підстава для її здійснення), одиницю її виміру; посади осіб, відповідальних за здійснення операції і правильність її оформлення; особистий підпис (електронний цифровий підпис) та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції (абзац другий пункту 4.10. Положення 254).

Інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного) (пункт 5.1 Положення 254).

Банки обов`язково мають складати на паперових та/або електронних носіях, зокрема, такі регістри як особові рахунки та виписки з них (згідно із абзацом першим пункту 5.3. Положення 254).

Таким чином, враховуючи вищезазначене, виписка по рахунку, яка складена та підписана не уповноваженою особою, не с первинним бухгалтерським документом та не може підтверджувати наявність заборгованості по кредиту відповідача.

В матеріалах справи (акр.с. 153) зазначено № виписка за період з 01.01.1999 по 01.01.2020 року, ОСОБА_1 основана карта № НОМЕР_2 : всього надійшло - 155459,78 грн., витрати 328891,52 грн., баланс на кінець періоду -173431,74 грн.

Однак, як вказує сам позивач договір було укладено 25.10.2007 року, а не 01.01.1999р., сума заборгованості за кредитом на час звернення до суду становить -114087,39 грн.

Таким чином є протиріччя у позовній заяві та документах, наданих на обґрунтування позовних вимог.

Крім цього, як встановлено судом, 13.01.2016 року відповідачем було поповнено рахунок НОМЕР_3 на 04,00 грн., залишок коштів на рахунку становив 1,15 грн.

31.08.2017 року було відкрито новий рахунок НОМЕР_1 , сума кредитного ліміту 0,00 грн. (арк..с. 154-156). Кредитний ліміт не підвищувався, та як зазначив відповідач під час судового засідання, ця карта використовувалася для зарахування власних коштів та проведення розрахунку саме власними коштами.

Доказів іншого суду не надано, так як з розрахунку не вбачається підвищення кредитного ліміту банком та використання відповідачем саме кредитних коштів.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до статтей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності заборгованості за кредитом від 25.10.2007 року, так як ним не надано первинних розрахункових документів щодо отримання відповідачем кредитних коштів, сплату ним заборгованості, окрім цього, відсутні докази користування кредитними коштами з 31.08.2017 року. Наявні в матеріалах справи розрахунки містять протиріччя, з не мовило встановити які кошти було знято (чи то власні, чи то кредитні), не можливо обрахувати проценти на інші складові кредиту.

За таких обставин, суд вважає що позовні вимоги є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Судовий збір слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 11, 12, 13, 19, 77, 78, 79, 80, 141, 258, 259, 265, 268ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову АТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Братський районний суду Миколаївської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення, а в разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 13.07.2020 року.

СуддяІ.Б. Скарницька