Справа № 125/116/19
Провадження № 22-ц/801/2042/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 грудня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Стадника І.М. (судді-доповідача),

суддів: Войтка Ю.Б., Сопруна В.В.,

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2

апеляційну скаргу представника відповідача Приватної агрофірми «Вікторія» - адвоката Якименка Олексія Олексійовича

на рішення Барського районного суду Вінницької області від 14 вересня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Хитрука В.М., дата складення повного тексту якого не визначена,

в справі №125/116/19

за позовом ОСОБА_1 (позивач)

до Приватної агрофірми «Вікторія» (відповідач)

про визнання недійсним договору оренди, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася в міськрайонний суд з позовом до приватної агрофірми «Вікторія» про визнання недійним договору оренди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що їй на праві приватної власності відповідно до державного акту серії ЯБ №710162 належить земельна ділянка площею 1,2514 га, кадастровий номер: :02:003:0235, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Каришківської сільської ради Барського району Вінницької області.

24.12.2010 між нею та Приватною агрофірмою «Вікторія» нібито було укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки, терміном на 10 років. Право оренди, що виникло за цим договором, було зареєстроване державним реєстратором відділу надання адміністративних послуг Могилів-Подільської міської ради Вінницької області.

Разом з тим, вказує, що такий правочин нею не підписувався, що свідчить про відсутність її волевиявлення на настання правових наслідків за правочином, доручень з даного приводу нікому не давала.

Вважає, що це є підставою для визнання такого правочину недійсним, а тому просила визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 1,2514 га, кадастровий номер: :02:003:0235, від 24.12.2010 та вирішити питання судових витрат.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 14 вересня 2020 року позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди б/н від 24.12.2010, укладений між ОСОБА_1 та Приватною агрофірмою «Вікторія», щодо земельної ділянки площею 1,2514 га ( кадастровий номер: :02:003:0235) з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Каришківської сільської ради Барського району Вінницької області.

Стягнуто з Приватної агрофірми «Вікторія» на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме: 768, 40 гривень витрат на сплату судового збору, 15200 гривень витрат на правову допомогу та 2250,30 гривень витрат за проведення судової почеркознавчої експертизи, а загалом 18218,70 грн.

Не погодившись із судовим рішенням, відповідач Приватна агрофірма «Вікторія», через свого представника адвоката Якименка О.О. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, просила його скасувати та ухвали нове про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що наслідки недійсності правочину не можуть бути застосовані до правочину, який не вчинено.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивач адвокат Чоловський О.М. вказав, що апеляційна скарга є необґрунтованою, вважає, що судове рішення ухвалене судом першої інстанції з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Представник ПАФ «Вікторія» адвокат Якименко О.О. в судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій підтримує вимоги апеляційної скарги та просить розглянути справу в його відсутність.

Представник позивача - адвокат Чловський О.М. проти вимог апеляційної скарги заперечував, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення, суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити тощо.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Між сторонами у справі виник спір з приводу дійсності правочину договору оренди земельної ділянки від 24 грудня 2010 року.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір, укладений від імені орендодавця, проте підписаний не нею, а іншою особою, тобто спірний договір був укладений без волевиявлення позивача, а тому прийшов до висновку про наявність правових підстав для визнання вказаного договору оренди землі недійсним на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 1,2514 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Каришківської сільської ради Барського району Вінницької області, що підтверджується копією Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №710162.

Згідно з договором оренди землі № б/н від 24.12.2010 року, що зареєстрований державним реєстратором відділу надання адміністративних послуг Могилів-Подільської міської ради Вінницької області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, орендодавець ОСОБА_1 надає, а орендар ПАФ «Вікторія» приймає у строкове платне користування земельну ділянку призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Договір укладено строком на 10 років.

Та обставина, що позивач ОСОБА_1 не підписувала з відповідачем договір про оренду землі без номера підтверджується висновком почеркознавчої експертизи N 334 від 16 січня 2020 року, яка проводилася Вінницьким науково-дослідним експертно-криміналістичним центром.

За висновками експертизи підписи від імені ОСОБА_1 у графі «Орендодавець» договору оренди землі від 24.12.2010 виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Згідно з статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною 2 цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною 1 статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦУК України).

Під умовами дійсності правочину розуміються передбачені законом вимоги, яким має відповідати будь-який правочин. Такі залежать від його виду, характеру, змісту, суб`єктного складу, об`єкта, але усі правочини, незважаючи на можливу специфіку, повинні відповідати загальним умовам дійсності.

Умовами дійсності правочину є: 1) відповідний суб`єктний склад (тобто особи, які укладають правочин, повинні мати необхідну правоздатність і дієздатність); 2) зміст правочину не повинен суперечити закону; 3) форма правочину повинна відповідати закону; 4) єдність волі і волевиявлення сторін; 5) здійсненність правочину.

Статтею 14 ЗК «Про оренду землі» передбачена письмова форма договору оренди землі.

Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи (частина перша статті 4 Закону ).

Положеннями частини першої статті 16 Закону передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

У разі якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Саме такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018, у справі 338/180/17, від 11.09.2018 у справі N 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц.

Як встановлено по справі, позивач звернулася з вимогою про визнання недійсним договору оренди, посилаючись на те, що оскаржуваний договір вона не підписувала, умови не погоджувала.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Разом у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі N 125/702/17 (провадження N 61-48842св18).

Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок.

Тому у позові слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту.

Така правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц.

Суд першої інстанції на зазначенні норми права і відповідні обставини справи уваги не звернув.

Отже, колегія суддів, вважає, що відсутні підстави для задоволення позовної заяви у зв`язку з невідповідністю заявленого позивачем позову способам захисту цивільних прав, встановленим законом.

Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити іншу матеріально-правову вимогу, що випливає з встановлених судом обставин справи.

Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального права відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду і ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідачем по справі понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1152,60 грн, а також витрати по оплаті правничої допомоги адвоката в сумі 5000 грн, розмір і фактична сплата яких підтверджується квитанцією адвоката і довідкою.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, Суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідача приватної агрофірми «Вікторія» адвоката Якименка Олексія Олексійовича задовольнити.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 14 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до приватної агрофірми «Вікторія» про визнання недійсним договору оренди, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватної агрофірми «Вікторія» судові витрати по справі - судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1152,80 грн, а також витрати по оплаті правничої допомоги в сумі 5000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий І.М. Стадник

Судді Ю.Б. Войтко

В.В.Сопрун