ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/721/20 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Боднар Р.В.

учасників справи - позивача ОСОБА_1

та його представника адвоката Сампари Н.М.;

відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/11584/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Білецька Ніна Анатоліївна про визнання договорів недійсними, ухваленого суддею Ромазан В.В., повний текст рішення суду складено 15 червня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Білецька Н.А. про визнання недійсними:

договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1 та

договору дарування земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 ,

які укладені 14 квітня 2016 року і посвідчені приватним нотаріусом Тернопільського нотаріального округу Білецькою Н.А., за яким він - дарувальник ОСОБА_1 дарує відповідачці ОСОБА_2 вищевказані об`єкти нерухомості.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що він після смерті своєї дружини, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишився проживати один, що значно вплинуло на його життя, а тому погодився на пропозицію своєї дочки відповідачки у справі ОСОБА_2 по забезпеченню його доглядом, харчуванням, утриманням його будинку в належному стані, яка відвела його до нотаріуса 14 квітня 2016 року та повідомила, що йому необхідно підписати договори на підставі яких вона буде піклуватись та утримувати його, а після його смерті будинок та земельна ділянка буде належати їй. Довіряючи своїй дочці, позивач підписав у приватного нотаріуса Білецької Н.А. спірні договори, не ознайомившись із їх змістом, розуміючи, що укладає саме договори довічного утримання. Вся процедура укладення договорів проходила миттєво, оскільки його дочка поспішала. При укладенні спірних договорів, він, позивач, бажав отримати гарантії догляду з боку доньки ОСОБА_2 на майбутнє, тому хотів укласти саме договори довічного утримання, а не договори дарування. Після підписання спірних договорів, відповідачка змінила ставлення до нього та перестала піклуватись та доглядати. Навідавшись до нього із його іншою дочкою та внуком, вимагала його виселення із будинку, аргументуючи тим, що це її власність, чим спровокувала його на конфліктну ситуацію із своїми близькими, про що було відкрито кримінальне провадження. Під час кримінального провадження, слідчий попросив позивача принести довідку про склад сім`ї, після чого він, позивач, дізнався, що є наймачем, а не власником спірної нерухомості. Зазначив, що він є особою похилого віку, що значно впливає на його можливість правильно сприймати певні факти та обставини, вважав, що при укладенні спірних договорів було узгоджено питання надання йому догляду та матеріальної допомоги, як особі похилого віку. Наміру щодо дарування будинку, який, був, є і залишається його єдиним місцем проживання, без будь-яких гарантій догляду та матеріальної допомоги зі сторони дочки, він не мав. Таким чином, він помилився відносно правової природи правочину. Позивач зазначає обставини, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення, а саме: похилий вік; стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; смерть дружини, що призвела до значних переживань; відсутність будь-якого іншого житла, крім спірного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування; продовження ним проживати у спірному будинку та сплачувати комунальні послуги після укладення договору дарування. А тому просив визнати недійсними оспорювані правочини, як такі, що укладені внаслідок помилки, з підстав передбачених ст.229 ЦК України.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу про оскарження зазначеного рішення суду. Вважає вказане рішення суду підлягає скасуванню, як таке, що ухвалене із порушенням норм процесуального та матеріального права із ухваленням нового рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги наведені у позовній заяві та підтверджені у суді обставини, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Факт надання ним нотаріусу документів, що підтверджують його право на спірні об`єкти нерухомості підтверджує, що він вважав, що укладає договори довічного утримання, а не договори дарування, а тому і надав всі документи, оскільки укладення договорів довічного утримання в його інтересах, а те, що укладаються договори дарування навіть не міг припустити.

Даний факт ще раз підтверджує, що відповідачка ввела в оману свого батька, щодо правової природи укладеного договору, а зробити це було нескладно, через похилий вік позивача та його емоційний стан, спричинений смертю дружини, а також незадовільний стан здоров`я.

Суд першої інстанції помилково прийшов до переконання, що квитанції про сплату житлово - комунальних послуг, свідчать про те, що ОСОБА_2 вступила в користування майном, адже платником зазначений ОСОБА_1 , а саме з аналізу квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг, стає зрозуміло, що за період з 2016 - 2018 роки платником є ОСОБА_1 . Тобто, останній сплачував за вказані послуги, навіть не підозрюючи про те, шо укладений договір дарування і він не є власником спірної нерухомості.

Позивач вважає, що Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області не звернув достатньої уваги та не проаналізував в повному обсязі значимості для справи в цілому висновок Тернопільського районного центру «Первинно - медико санітарної допомоги», яка підтверджує діагноз позивача, а також те, що його стан здоров`я знаходиться в незадовільному стані.

Отже, оспорюваний договір укладався позивачем в незадовільному стані здоров`я і внаслідок укладення спірних договорів дочка обіцяла доглядати та лікувати батька, що і стало причиною їх укладення.

Позивач вказує, що спірні договори не відповідають вимогам щодо чинності правочинів, адже його вільного волевиявлення на укладення договорів дарування не було, укладення даних договорів та настання наслідків не відповідало його внутрішній волі, а також не було спрямоване на реальне настання настання правових наслідків, що обумовлені ними.

У відповідь на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 подала відзив, у якому вказує, що рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 червня 2020 року є законним та обгрунтованим, скасуванню не підлягає та просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Відповідачка вказує, що укладенню договору-дарування передує збір необхідної документації. А поскільки позивач особисто надав нотаріусу всі документи, що підтверджують його право на спірні об`єкти, то тим самим підтвердив факт збору саме ним особисто документів, які потрібні були для договору-дарування як житлового будинку так і присадибної земельної ділянки, а, отже, йому було відомо про укладення саме договорів дарування.

Неправдивими є твердження позивача про оплату ним послуг по утриманню будинку, що спростовуються наявністю в неї оригіналів квитанцій про оплату таких послуг.

Позивачем не було доведено обставин незадовільного стану його здоров`я і довідкою Тернопільського районного центру «Первинної медико-санітарної допомоги» такі обставини не підтверджуються. Батько ніколи не лікувався амбулаторно чи стаціонарно з приводу будь-яких захворювань, у той же час він керує транспортним засобом, надав суду відповідне посвідчення водія, що свідчить, що він проходив медичні огляди і в нього задовільний стан здоров`я.

Під час розгляду справи в апеляційному суді позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Сампара Н.М. підтримали апеляційну скаргу в її межах, посилаючись, що позивач при укладенні спірних договорів вважав, що він укладає договори довічного утримання, оскільки мав намір отримати від дочки ОСОБА_2 гарантії догляду та утримання в майбутньому. ОСОБА_1 пояснив, що на момент укладення оспорюваних угод у квітні 2016 року у нього не було реальної потреби в сторонньому догляді та матеріальному забезпеченні, на той час йому виповнилося 67 років, він сам себе повністю забезпечував, так як отримував пенсію за віком у розмірі 2000 грн, утримував домашню худобу та птицю, вів господарство, обробляв город, а тому фактично, навпаки, матеріально допомагав дочці ОСОБА_2 , на той час не розраховував, щоб відповідачка допомагала, але на майбутнє хотів гарантій допомоги.

Відповідачка ОСОБА_2 апеляційної скарги не визнала, мотивуючи, що після смерті своєї матері у 2016 році, вона часто навідувала батька позивача у справі та надавала допомогу по господарству. Її батько не хворів, а рішення про укладення спірних договорів дарування було цілком усвідомленим та відповідало його волі. Ще за життя матері батьки прийняли рішення про дарування їй спірної нерухомості у зв`язку із хворобою сина. За дорученням батьків, позивач займалась приватизацією будинку у 2008 році, а у 2013 році - земельною ділянкою. Після смерті матері, позивач сам запропонував їй укласти спірні договори дарування, зібравши для цього усі необхідні документи. Після укладення спірних правочинів, відносинами із батьком не змінилися, вона часто навідувала його, допомагала по господарству. Після появи у батька співмешканки, відносини із ним погіршились, приїзди відповідачки у будинок закінчувались сімейними конфліктами, під час одного з яких позивачем було заподіяно своєму онукові ОСОБА_3 тілесні ушкодження, що підтверджується матеріалами кримінального провадження. ОСОБА_2 зазначила, що позивач є освідченою людиною, пройшов медичне обстеження для посвідчення водія, працював на відповідальних посадах, тому знав, що він укладає спірні договори дарування та не міг помилитись у цьому. Стан його здоров`я на момент укладення правочину був задовільний, він не потребував сторонньої допомоги. Під час укладення спірних угод, у нотаріальній конторі приватний нотаріус Білецька Н.А. ознайомила позивача із вимогами та наслідками спірних угод, їх правовою природою, які він після ознайомлення із змістом власноручно підписав.

У зв`язку із неодноразовими клопотаннями відповідачки ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи через неможливість прибути у судове засідання у зв`язку із прийомом хворих на інфекцію Covid-19, строк розгляду справи в апеляційному суді було порушено. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року продовжено строк апеляційного розгляду справи відповідно до ст.371 ЦПК України.

Апеляційний суд відхилив клопотання відзиву відповідачки ОСОБА_2 про витребування у позивача доказів медичних довідок водія, відповідно до вимог ст.367 ч.3 ЦПК України, оскільки такі клопотання не були нею заявлені у суді першої інстанції та відповідачка не надала докази неможливості їх подання до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Вимоги до судового рішення викладені у ст.ст. 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд виходив із недоведеності ОСОБА_1 обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і ця помилка дійсно була та має істотне значення. При цьому суд відкинув твердження позивача про те, що він помилився щодо обставин правочину внаслідок свого стану здоров`я та потреби у зв`язку із чим сторонньої допомоги, оскільки такі твердження не підтверджені у судовому засіданні. Наявність у позивача хронічних хвороб, а саме (гіпертонічної хвороби, хронічного гастродеуденіту в стадії ремісії, хронічного гепатиту в стадії ремісії, остеоартрозу обох колінних суглобів) не свідчить про наявність у нього тяжкого захворювання, внаслідок якого, він потребував сторонньої допомоги.

Колегія суддів погоджується із наведеним висновком суду як таким, що відповідає вимогам права та обставинам справи.

Судом установлено, що 14 квітня 2016 року між ОСОБА_1 (Дарувальник) та ОСОБА_2 (Обдаровувана) укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н.А., зареєстрованим в реєстрі за №1418.

Згідно з умовами даного договору, Дарувальник передав безоплатно у власність, а Обдаровувана прийняла в дарунок, належний Дарувальнику житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім цього, цього ж дня між ОСОБА_1 (Дарувальник) та ОСОБА_2 (Обдаровувана) укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н.А., зареєстрованим в реєстрі за №1416.

Згідно умов даного договору, Дарувальник передав безоплатно у власність, а Обдаровувана прийняла в дарунок, належну Дарувальнику земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1465 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки :03:001:0473.

У пункті 10 зазначеного договору вказано, що сторони заявляють та гарантують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі; договір укладається не під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини для них; укладення договору відповідає їх інтересам; умови договору відповідають реальній домовленості сторін; договір не є удаваним правочином, не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним; однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчить особисті підписи сторін на договорі; вони отримали від нотаріуса всі роз`яснення стосовно договору і ніяких зауважень, доповнень до нього не мають.

У суді першої інстанції нотаріус Білецька Н.А. дала пояснення, що ОСОБА_1 під час укладення спірного договору було роз`яснено зміст укладених договорів дарування та їх правові наслідки, з якими ОСОБА_1 повністю погодився. Також вказала, що укладення спірних договорів не відбувалось миттєво, вона роз`яснила позивачу зміст правочинів, їх суть та особливість. В підтвердження зазначених обставин, позивач особисто прочитав усі спірні правочини, та визнав, що вони укладаються не під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини для них, укладення договору відповідало його інтересам, не приховували іншого правочину та були спрямовані на реальне настання правових наслідків. Крім цього, також пояснила, що позивач тривалий час перебував у приміщенні нотаріальної контори, сам надав усі необхідні документи для укладення спірних правочинів, висловлював своє бажання, що має намір укласти саме договори дарування, а не договори довічного утримання, розумів значення своїх дій, перед підписанням спірних правочинів їх прочитав та підписав особисто.

Як вбачається із наданих приватним нотаріусом Білецькою Н.А. документів, які слугували підставою для укладення спірних правочинів, перед укладенням спірних правочинів, ОСОБА_1 особисто надавав документи, що підтверджували його право власності на спірні об`єкти нерухомості, а саме свідоцтво про право власності на нерухоме майно, договір дарування 2/3 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель і споруд від 13.08.2008 року, довідку, видану Чернелево-Руською сільською радою від 30.03.2016 року №70 про статус зазначеного домоволодіння, а також про склад його сім`ї. Крім цього, позивачем було надано також довідку, видану Чернелево-Руською сільською радою від 30.03.2016 року №69 про відсутність заборони (арешту) на спірну земельну ділянку, рішення Чернелево-Руської сільської ради №171 від 29.03.2012 року про передачу безоплатно у власність ОСОБА_1 земельної ділянки в межах населеного пункту в с.Жовтневе, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1465 га.

За наслідками укладених правочинів, право власності на вказане нерухоме майно підлягало державній реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить відповідний запис, зазначений у спірних правочинах.

Крім цього, відповідачка отримала Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19.04.2016 року на підставі поданої нею заяви, за №57715629 на вказані об`єкти нерухомого майна.

Відповідачка ОСОБА_2 , після укладених спірних правочинів вступила у його користування, та упродовж 2016-2018 років здійснювала його утримання, про що свідчить надані нею квитанції у судовому засіданні про оплату житлово-комунальних послуг.

Як вбачається із довідки про склад сім`ї, виданої Чернелево-Руською сільською радою зазначено, що станом на 01 жовтня 2016 року ОСОБА_1 зареєстрований як наймач у житловому будинку по адресі АДРЕСА_2 .

Як вбачається із довідки Тернопільського районного центру «Первинно медико-санітарної допомоги» від 29.03.2019 року, ОСОБА_1 перебуває на диспансерному обліку з приводу гіпертонічної хвороби 2 ступеня, хронічний гастродуоденіт, хронічний гепатит, остеоартроз обох колінних суглобів.

Як вбачається із письмового доказу, а саме копії протоколу проведення слідчого експерименту від 28.08.2018 у кримінальному провадженні за №0000392 від 01 серпня 2018 року внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_3 , за участю ОСОБА_1 , «…25.06.2018 року близько 19-00 год. до господарства ОСОБА_1 приїхала його дочка ОСОБА_2 разом із внуком ОСОБА_3 . Після цього, перебуваючи на подвір`ї домогосподарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 виник словесний конфлікт. ОСОБА_3 почав наближатись до ОСОБА_1 . В цей момент ОСОБА_1 підняв із землі резиновий шланг, сказав ОСОБА_3 відійти від нього, на що останній не погодився. Тоді ж, ОСОБА_1 тримаючи в правій руці резиновий шланг замахнувся ним та наніс ОСОБА_3 один удар в область лівої руки..».

Будучи допитаним в якості свідка позивач ОСОБА_1 суду пояснив, що йому під час укладення 14 квітня 2016 року спірних договорів приватним нотаріусом Білецькою Н.А. не було роз`яснено зміст укладених договорів дарування, а він був впевнений, що укладає договори довічного утримання, оскільки хотів, щоб відповідач здійснювала догляд та піклування за ним у майбутньому.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що оцінені належним чином, дійшов правильного висновку про те, що позивач власноручно виконав підпис під договорами дарування, розуміючи, що укладається саме такі види договорів, а нотаріус йому роз`яснив, які саме договори він підписує, визначився щодо його волі, прочитав зміст договорів та роз`яснив наслідки укладення договорів дарування. При цьому доказів того, що сторони домовлялись про обов`язок обдарованої щодо вчинення на користь дарувальника будь-яких дій, матеріали справи не містять. Більше того, як пояснив апеляційному суду позивач ОСОБА_1 , на момент укладення оспорюваних угод у квітні 2016 року у нього не було реальної потреби в сторонньому догляді та матеріальному забезпеченні, так як в силу матеріального стану та стану здоров`я він сам себе повністю забезпечував, поскільки отримував пенсію за віком у розмірі 2000 грн, утримував домашню худобу та птицю, вів господарство, обробляв город, а тому фактично на той час, навпаки, матеріально допомагав дочці ОСОБА_2 , та не розраховував на її допомогу. Також суд правильно виходив з того, що ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує пенсію, на час укладання оспорюваного договору йому виповнилось 67 років, зареєстрований та проживає у власному будинку АДРЕСА_2 . Разом з тим, у матеріалах справи немає будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження потреби ОСОБА_1 у зв`язку із станом здоров`я у постійному догляді та сторонній допомозі, перебування на утриманні відповідачки тощо. Констатовані довідкою Тернопільського районного центру «Первинно медико-санітарної допомоги» від 29.03.2019 року обставини, що ОСОБА_1 перебуває на диспансерному обліку з приводу гіпертонічної хвороби 2 ступеня, хронічний гастродуоденіт, хронічний гепатит, остеоартроз обох колінних суглобів не свідчать про наявність у нього станом на час укладення оспорюваних правочинів тяжкого захворювання, внаслідок якого, він потребував сторонньої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зробив висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та, зокрема зазначено, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що підстав для визнання договорів дарування від 14 квітня 2016 року недійсними немає, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Вирішуючи спір, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд вважає безпідставними аргументи позивача із посиланням у даній справі на правовий висновок, наведений у постанові Верховного Суду України від 10 квітня 2019 року у справі № 522/9562/16-ц, оскільки при розгляді тієї справи позивач довела і суди встановили, що вона помилялася щодо природи оспорюваного договору дарування, оскільки вважала що вчиняє договір довічного утримання в силу похилого віку, потреби у сторонньому догляді. Неможливість особисто прочитати текст договору позивачкою у тій справі свідчили про складність у сприйнятті змісту укладеного договору на слух, що вплинуло на неправильне сприйняття позивачкою природи укладеного правочину та прав і обов`язків, які ним обумовлені. Однак, під час розгляду даної справи, що переглядається, апеляційний суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, будь-яких обставин, які би ускладнювали сприйняття ОСОБА_1 змісту укладеного договору, не встановив. Як і не встановив об`єктивної потреби позивача у сторонньому догляді на час укладення оспорюваних договорів.

Колегія суддів не може прийняти до уваги доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції не звернув уваги на незадовільний стан його здоров`я, що підтверджує висновок Тернопільського районного центру «Первинно - медико санітарної допомоги». Довідкою Тернопільського районного центру «Первинно медико-санітарної допомоги» від 29.03.2019 року зазначено, що ОСОБА_1 перебуває на диспансерному обліку з приводу гіпертонічної хвороби 2 ступеня, хронічного гастродуоденіту, хронічного гепатиту, остеоартрозу обох колінних суглобів. Однак, дані захворювання не свідчать про наявність у позивача станом на час укладення оспорюваних правочинів тяжкого захворювання, внаслідок якого, він потребував сторонньої допомоги. Наявні у позивача хронічні захворювання не могли також ускладнити сприйняття ним змісту укладених договорів. Окрім того, твердження позивача про незадовільний стан його здоров`я спростовуються поясненнями самого позивача, згідно яких у квітні 2016 року у нього не було реальної потреби в сторонньому догляді та матеріальному забезпеченні, так як в силу матеріального стану та стану здоров`я він сам себе повністю забезпечував, отримував пенсію за віком у розмірі 2000 грн, утримував домашню худобу та птицю, вів господарство, обробляв город, а тому фактично на той час, навпаки, матеріально допомагав дочці ОСОБА_2 , та не потребував її допомоги.

Твердження позивача, що він мав намір укладати договори довічного утримання, а не договори дарування, колегія суддів сприймає критично, оскільки позивач не зміг пояснити та довести належними та допустими доказами ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду обсяг обов`язків набувача за договором довічного утримання, який він ніби-то бажав укласти, а саме: конкретно визначені види матеріального забезпечення, а також види догляду (опікування), якими його мала забезпечити відповідачка ОСОБА_2 .

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Не заслуговують на увагу апеляційного суду клопотання відповідачки ОСОБА_2 , наведені у відзиві на апеляційну скаргу про проведення перевірки щодо порушення адвокатом позивача ОСОБА_4 норм адвокатської професійної етики, оскільки проведення такої перевірки не входить до повноважень апеляційного суду під час розгляду справ в порядку апеляційного провадження.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України»).

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав до його скасування не вбачає.

Оскільки рішення суду першої інстанції залишається без змін, то підстави для перерозподілу судових витрат, понесених у суді першої інстанції, відсутні.

Судові витрати, понесені в апеляційному суді, у відповідності до ст.141 ЦПК України, покласти на позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 червня 2020 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені в апеляційному суді, покласти на позивача ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2020 року.

Головуючий : Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Храпак Н.М.