справа № 156/896/20
Провадження № 2/156/407/20
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

03 грудня 2020 року смт Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді Федечко М. О.,

за участю: секретаря судового засідання Салатюк Г.В.

представника позивача Бакуна О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Іваничі за правилами загального позовного провадження цивільну справу № 156/896/20 за позовом ОСОБА_1 до Поромівської сільської ради про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Поромівської сільської ради про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями за набувальною давністю.

В своїй позовній заяві посилається на те, що у 2000 році нею придбано за обумовлену суму коштів у гривнях житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться в с. Верхнів Іваничівського району Волинської області. Будинок вона придбала у ОСОБА_2 , якому він належав на праві власності згідно реєстраційного посвідчення від 27 листопада 1996 року виданого Волинським обласним БТІ. Нотаріально договір купівлі-продажу не оформили через відсутність усіх належних правовстановлюючих документів на будинок та небажання займатись їх оформленням ОСОБА_2 .

У вказаний будинок вона вселилась відразу, оскільки попередній власник ОСОБА_2 продавши їй будинок виїхав за межі Волинської області. З 2000 року вона фактично володіє житловим будинком, здійснює догляд за його станом, проводить необхідні ремонті роботи та сплачує необхідні комунальні платежі вже понад 20 років, тому вважає, що є підстави для визнання її власником вище вказаного житлового будинку як фактичного володільця нерухомого майна за набувальною давністю.

Згідно реєстру в погосподарській книзі сільської ради на дану садибу був відкритий особовий рахунок колишнього власника та з моменту її володіння даною житловою садибою власником житлового будинку з господарськими будівлями після купівлі-продажу є вона.

У 2020 році вона звернулась до Поромівської сільської ради щодо надання їй підтверджуючих документів на право володіння належним їй житловим будинком. Сільською радою їй надано витяг з погосподарської книги № 6 за 2020 рік про те, що житловий будинок в АДРЕСА_1 належить їй. Також вона звернулась до Поромівської сільської ради про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель площею 0,25 га., яка знаходиться в АДРЕСА_1 .

Рішенням Поромівської сільської ради від 26 червня 2020 року № 30/37 надано їй дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. При зверненні до ліцензованого розробника землевпорядної документації їй роз`яснено, що для оформлення зазначеної земельної ділянки потрібно виготовити документи на житловий будинок та зареєструвати право власності на нього, в подальшому необхідно звернутись за розробкою землевпорядної технічної документації на земельну ділянку для обслуговування власного житлового будинку.

Станом на 01 вересня 2020 року право власності на вище вказаний житловий будинок нею не зареєстроване.

На підставі викладеного, просить визнати за нею за набувальною давністю право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 , що вцілому складається з наступного: під літ «А» житловий будинок загальною площею 92,1 кв.м., житловою площею 55,54 кв.м.; під літ. «а» - прибудова; під літ. «а1» - веранда; під літ. «Б1» - хлів-гараж; під літ. «В»-погріб з шийкою; № 1-4 споруди, що розташовані та території садиби за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просить позов задоволити повністю. Зазначив, що між позивачкою та ОСОБА_2 у 2000 році було укладено усний договір купівлі-продажу, зміна власника підтверджується записом з погосподарської книги.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає повністю.

Частиною 4 статті 206 ЦПК України передбачено, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову супересить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази, приходить до наступного висновку.

Частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з приписами ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У відповідності до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Із тверджень представника позивача слідує, що позивач у 2000 році за обумовлену суму коштів у гривнях, на підставі усного договору купівлі-продажу придбала у ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 . На підтвердження вказаного до матеріалів справи додано копію реєстраційного посвідчення Волинського обласного бюро технічної інвентаризації, яке посвідчує, що житловий будинок розташований в с. Верхнів зареєстрований за ОСОБА_2 на праві особистої власності на підставі свідоцтва за заповітом, що видане Іваничівською держнотконторою від 06 листопада 1991 року № 1001 від 27 листопада 1996 року (а.с.15). Однак у вказаному реєстраційному посвідченні не зазначено номеру будинку та вулиці на якій знаходиться житловий будинок з господарськими будівлями, що належить ОСОБА_2 .

Суду не надано жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено будь-який договір купівлі-продажу та що ОСОБА_2 продав позивачу саме житловий будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно копії витягу з погосподарської книги № 6 за 2020 рік Поромівської сільської ради Іваничівського району Волинської області, по особовому рахунку № 60-1, будинок з господарськими будівлями належить ОСОБА_1 і знаходиться в АДРЕСА_1 , рік побудови 1952 року (а.с.9). Даних про те на підставі чого вносився запис в погосподарську книгу суду ненадано та клопотання про витребування таких доказів перед судом не заявлялося.

Позивачем виготовлено технічний паспорт на житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 . (а.с.10-14).

Згідно копії рішення Поромівської сільської ради від 26 червня 2020 року № 30/37 «Про надання дозволу на розроблення проекту проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та спору», надано ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд орієнтовною площею 0,2500 га. Із земель житлової забудови, яка розташована в межах населеного пункту АДРЕСА_1 . (а.с.14).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю.

Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом.

Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном.

Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном..

Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.

В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проживає у будинку АДРЕСА_1 . Як стверджує у позові фактично володіє даним житловим будинком, здійснює його догляд, сплачує необхідні комунальні послуги. Однак на думку суду сам по собі факт проживання позивача у спірному будинку, утримання його в належному стані та здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не є підставою для виникнення у позивача права власності за набувальною давністю. Позивачці достеменно відомо хто є власником житлового будинку на який вона хоче визнати право власності за набувальною давністю. Як сама стверджує позивач у позові вона володіє спірним будинком за волею власника та завжди знала хто є власником спірного будинку. Крім цього в ході розгляду справи позивачем не доведено перед судом, що будинком яким володіє не претендують інші особи, що б дало суду змогу зробити висновок про її добросовісне володіння майном. Крім цього із копії реєстраційного посвідчення на будинок, що надано позивачем неможливо ідентифікувати житловий будинок, оскільки в ньому лише вказано, що будинок знаходиться в с. Верхнів.

Стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів на підставі яких, у суду є можливість визнати за позивачем право власності на житловий будинок за набувальною давністю, оскільки лише за сукупністю визначених ч. 1 ст. 344 ЦК України умов набувається право власності за набувальною давністю.

Враховуючи, що визнання відповідачем позову суперечить закону, суд не приймає визнання ним позову.

Беручи до уваги всі встановлені судом обставини, в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.12, 13, 89, 141, 197, 259, 265, 268, 273 ЦПК України, ст. 328, 344 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_2 , мешканки АДРЕСА_1 до Пормівської сільської ради Іваничівського району Волинської області, , місцезнаходження с. Поромів вул.. Центральна, 1 Б Іваничівського району Волинської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями за набувальною давністю - відмовити.

Повний текст судового рішення складено 14 грудня 2020 року.

Згідно підп. 15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції через Іваничівський районний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М. О. Федечко