КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року місто Київ.

Справа 367/8720/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4743/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Олійника В.І., Кулікової С.В.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 січня 2020 року (у складі судді Карабаза Н.Ф., інформація про дату складення повного тексту рішення відсутня)

в справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

До Ірпінського міського суду Київської області звернулося Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» з вищеназваним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав заяву № б/н від 11.09.2017 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 26500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Станом на 14.07.2019 року загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 85590,78 грн., з яких: 50977,41 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 27532,46 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 2528,97 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн. - нарахована пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання; 00,00 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 4051,94 грн. - штраф (процентна складова). В зв`язку з вище викладеним, просили стягнути з ОСОБА_2 на користь банку суму заборгованості 85590,78 грн. та судовий збір 1921,00 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 08 січня 2020 року позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» суму заборгованості за договором №б/н від 11.09.2017 року в розмірі 78509,87 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду, 23.01.2020 року відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду в частині задоволення позову є незаконним і необґрунтованим, суперечить правовим висновкам Верховного Суду, не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України , а тому підлягає скасуванню.

Вказує, що банком не надано належних і допустимих доказів видачі коштів.

Зазначає, що як встановлено судом між КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 не було досягнуто згоди та не укладено жодного письмового документу, який би передбачав наведені істотні умови - розмір кредиту, строк користування, розмір і порядок сплати відсотків. Тобто фактично договору не існує.

Вважає, що в даному випадку, якщо суд встановив, що договір не укладений, то розмір кредиту за своєю правовою природою є збитками банку. Позивач має право лише згідно ст. 1212 ЦК України вимагати грошові кошти, які зберігаються без достатньої правової підстави. Невідомо на якій правовій підставі суд вийшов за межі позовних вимог та стягує на користь банку фактично понесені ним збитки, які банк не просив. Заяви про зміну предмету або підстав позову банк не подавав.

Ухвалою від 11 лютого 2020 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження в даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

В поясненнях на апеляційну скаргу представник АТ КБ «Приватбанк» просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки відповідач користувався кредитними коштами, що підтверджується випискою по рахунку, які не повернув, а відповідно порушив умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Задовольняючи частково позов, суд вважав встановленими такі обставини.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та саме у зазначеному в цих документах розмірах.

У даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які відповідач не підписував, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена для укладення кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_2 ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Аналогічні висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Суд також врахував, що відповідач ОСОБА_2 заперечував, що його було ознайомлено саме з тими умовами, які долучив позивач, а тому дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення відсотків та штрафів.

Щодо стягнення суми заборгованості по тілу кредиту та боргу за простроченим тілом кредиту, суд встановив , що фактично отримані та використані позичальником кошти в сумі 27532,46 грн. прострочене тіло кредиту та 50977,41 грн. тіло кредиту є складовими загальної заборгованості - 78509,87 грн., яку ОСОБА_2 отримав і не повернув банку в добровільному порядку.

Частиною другою статті 530 ЦК України передбачено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.

Встановивши порушення прав позивача в частині неповернення банку отриманих коштів, суд встановив наявність правових підстав для задоволення цієї частини позовних вимог.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, а висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги з приводу не укладення договору та недоведеності факту отримання кредиту, колегія суддів не приймає з огляду на те, що суд в своєму рішенні встановив , що сторони не досягли згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, оскільки в єдиному документі, який підписав відповідач, а саме в анкеті заяві не були встановлені розмір відсотків, порядок їх погашення та штрафні санкції за порушення умов договору.

Разом з тим вказана обставина не позбавляє банк права вимагати фактично отримані відповідачем кошти.

Відповідно до довідки позивача, відповідач відкрив у позивача рахунок та отримав картку "Універсальна" 11 вересня 2017 року.

Відповідно до виписки по рахунку, який був відкритий відповідачу останній користувався карткою, та розраховувався нею в ресторанах, придбавав продукти харчування, послуги туризму, оплачував покупки через інтернет магазин , переводив кошти різним фізичним особам, проте не повертав їх , що і стало причиною виникнення заборгованості по тілу кредиту в сумі визначеній позивачем.

З виписки по рахунку відповідача вбачається, що останній на початку періоду користування рахунком повертав кошти, шляхом поповнення картки власними коштами, що свідчить про його обізнаність з тим, що кошти він отримував в борг і їх він має повертати.

На спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідач жодного доказу не подав та не навів в апеляційній скарзі жодного доводу з приводу неправильності зробленого позивачем розрахунку, а тому апеляційний суд вважає за можливе прийняти в якості належного доказу на підтвердження боргу відповідача, наданий позивачем розрахунок.

Також, колегія суддів дійшла висновку про можливість прийняття на стадії апеляційного розгляду виписки по рахунку відповідача, яка надавалась банком на спростування доводів апеляційної скарги та має вирішальне значення для повного встановлення обставин справи, які має встановити суд, вирішуючи заявлені вимоги.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач повинен звертатись з позовом на підставі ст. 1212 ЦК України не ґрунтуються на законі, оскільки кошти відповідач отримав внаслідок підписання анкети заяви та отримання у позивача кредитного ліміту на картку "Універсальна", тобто, не безпідставно.

Доводи скарги про те, що суд вийшов за межі позовних вимог не відповідають дійсності, так як судом було стягнуто борг лише по тілу кредиту, а не збитки, як вказує відповідач в апеляційній скарзі.

Інші доводи скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції. Судові витрати у виді судового збору за подачу апеляційної скарги покладено на особу, яка оскаржила рішення. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 16 березня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді