Номер провадження: 22-ц/813/2993/20
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Департаменту комунальної власності Одеської міської ради у справі за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 та Модебадзе Далі (третя особа - Одеська міська рада) про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, скасування запису про державну реєстрацію, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Домусчі Л.В. 16 липня 2019 року у м. Одеса,

встановила:

У серпні 2018 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради ( далі -ОМР) звернувся до Приморського районного суду м Одеси з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, скасування запису про державну реєстрацію (т. 1 а.с. 1-9).

В обгрунтування позову Департамент комунальної власності ОМР посилався на те, що нежитлове приміщення загальною площею 95 кв.м., розташоване за адресою АДРЕСА_1 , належить територіальній громаді м. Одеси в особі ОМР, управління якими здійснює Департамент комунальної власності ОМР на підставі рішення від 25 листопада 1991 р. №266-ХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування і районів області». Згідно переліку державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 р №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною)» до комунальної власності областей передавався весь житловий та нежитловий фонд. Позивач вважає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є законними власниками нежитлового приміщення, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , з огляду на наступне.

В 2006 році громадянин Модебадзе ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на нежиле приміщення сарай, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , площею 95 кв.м. та усунення перешкод у користуванні приміщенням, посилаючись на те, що на праві власності він володіє кв. АДРЕСА_3 . В багатоквартирному будинку, де він мешкає, розташовані підсобні та допоміжні приміщення, сараї. Протягом тривалого часу ОСОБА_4 користувався та володів спірним приміщенням. Його сусіди та співвласники житлового будинку по АДРЕСА_1 надали письмову згоду на надання йому у власність вказаного приміщення сараю.

23 вересня 2011 року ОСОБА_4 зареєстрував право власності на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі №2-5590/10 від 14 жовтня 2010 року.

Однак, при наявності рішення апеляційного суду Одеської області від 27 листопада 2013 року про відмову у задоволенні позову, право власності ОСОБА_4 було зареєстровано 19 травня 2015 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт нерухомого майна, нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , площею 95 кв.м., реєстраційний номер майна 01, державним реєстратором Заяць Костянтином Вікторовичем, Одеського міського управління юстиції.

Адресу спірного об`єкта майна було змінено із Велика Арнаутська, 85 на проспект Олександрівський, 46-а на підставі технічного паспорту серія та номер б/н, виданого 05 квітня 2015 року ФОП ОСОБА_5 .

Далі, 10 липня 2015 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рощиною Ганною Іванівною було посвідчено договір дарування №711 від 10 липня 2015 року, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_1 прийняв у дар 843/1000 нежитлового приміщення, загальною площею 95 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_2 . У той же день приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рощиною Ганною Іванівною було посвідчено договір дарування №711 від 10 липня 2015 року, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував, а Модебадзе Далі прийняв у дар 157/1000 нежитлового приміщення загальною площею 95 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_2 .

15 серпня 2015 року державним реєстратором Антоненко Оксаною Сергіївною було зареєстровано припинення право власності позивача на вказане нежитлове приміщення, та зареєстровано за Модебадзе Далі право власності на приміщення №1 за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 14,9 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Також, 15 серпня 2015 року державним реєстратором Антоненко Оксаною Сергіївною було зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на приміщення №2 за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 80,1кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Позивач зазначав, що відповідно положень статті 388 ЦК України, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2019 року заяву Департаменту комунальної власності ОМР задоволено. Забезпечено позов до розгляду справи по суті шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення № 1, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), який належить ОСОБА_2 та на нежитлове приміщення № 2, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), який належить ОСОБА_1 . Заборони ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та іншим особам вчиняти будь-які реєстраційні дії, зокрема, щодо відчуження, користування, розпорядження будь-яким шляхом приміщенням в тому числі передачу в оренду та під заставу, здійснювати будівництво, реєструвати повідомлення про початок будівельни робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації щодо нежитлового приміщення № 1 та № 2 розташованих за адресою: АДРЕСА_2 - а (т. 1 а.с. 123-125).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2019 року у задоволенні позову департаменту комунальної власності Одеської міської ради було відмовлено (т. 1 а.с. 216-225).

В апеляційній скарзі представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що участі у справі №2-5590 Департамент комунальної власності Одеської міської ради не брав, про існування реєстрації права власності на спірне приміщення за відповідачами апелянту стало відомо лише з рішення державного реєстратора від 23 січня 2018 року, яким було відмовлено у скасуванні державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 , у зв`язку з існуванням нової реєстрації (т. 1 а.с. 229-234).

Сторони у справі, відповідно до вимог ст.ст. 128, 130 ЦПК України, про час, дату і місце слухання справи 10 листопада 2020 року сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, через обмеження доступу до зали судового засідання Одеського апеляційного суду внаслідок поширення в Україні коронавірусної інфекції COVID-19, не подавали.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника Департаменту комунальної власності ОМР підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 2006 році громадянина Модебадзе ОСОБА_3 звернувся до суду як власник кв. АДРЕСА_3 , з позовом про визнання права власності на нежиле приміщення сарай, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , площею 95 кв.м., та усунення перешкод у користуванні приміщенням.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2006 року у справі №2-7396/06 позовну заяву ОСОБА_4 було задоволено у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 січня 2009 року по справі №22ц-182/09 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2006 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 жовтня 2010 року по справі №2-5590/10 позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , за участю третьої особи- ОСОБА_7 , було задоволено у повному обсязі та визнано право власності за ОСОБА_4 на нежиле приміщення сарай, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , площею 95 кв.м.. Згідно витягу про державну реєстрацію прав КП «БТІтаРОН», право власності було зареєстровано 23 вересня 2011р.

Далі, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 жовтня 2010 року було скасовано, та ухвалене нове рішення від 10 квітня 2013 року, яким позовну заяву ОСОБА_4 задоволено у повному обсязі.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 27 листопада2013 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2013 року було скасовано та постановлено нове рішення, яким у позові ОСОБА_4 про визнання права власності на нежиле приміщення та усунення перешкод в користуванні приміщенням відмовлено.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що 23 вересня 2011 року ОСОБА_4 зареєстрував право власності на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі №2-5590/10 від 14 жовтня 2010 року, яке в подальшому було скасовано.

Судом першої інстанції також було встановлено, що розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №785 від 03 грудня 2012р. нежилому приміщенню за адресою АДРЕСА_1 заг. пл. 95,0 кв.м. присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_2 , власником якого є в цілому ОСОБА_4 згідно його заяви та довідки, виданої Юридичним департаментом Одеської міської ради з адресного реєстру міста Одеси від 29 листопада 2012р. №346469/1. Також, було зобов`язовано останнього переоформити в установленому законом порядку правовстановлюючі документи на приміщення (а.с.142,143).

З оглянутих судом матеріалів цивільної справи №2-5590/10 вбачається, що Одеська міська рада своєю заявою від 21 липня 2011р. просила поновити їй строк на апеляційне оскарження рішення суду (а.с.155) де вказувала, що ОМР стало відомо про порушення їх права 18 липня 2011р, а також подала заяву від 21 вересня 2011р. про залучення як третю особу на боці відповідача. Крім того, в інтересах Одеської міської ради було подано прокурором апеляційну скаргу 31 травня 2013р. на рішення суду от 10 квітня 2013р. у справі №2-6486/11 (а.с.231), за наслідками розгляду якої рішенням апеляційного суду від 27 листопада 2013р. було задоволено апеляційну скаргу прокурора та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 .

Адресу спірного об`єкта майна було змінено із Велика Арнаутська, 85 на проспект Олександрівський, 46-а на підставі технічного паспорту серія та номер б/н, виданого 05 квітня 2015 року ФОП ОСОБА_5 .

Право власності ОСОБА_4 було зареєстровано 21 травня 2015 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт нерухомого майна, нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , площею 95 кв.м., реєстраційний номер майна 01, державним реєстратором Заяць Костянтином Вікторовичем, про що також видано свідоцтво № НОМЕР_1 на нерухоме майно від 21 травня 2015р.

Крім того, з інформаційної довідки від 30 липня 2018 р. вбачається, що 10 липня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рощиною Ганною Іванівною було посвідчено договір дарування №711, виданий 10 липня 2015 року, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_1 прийняв у дар 843/1000 нежитлового приміщення, як спільну часткову власність, загальною площею 95 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_2 .

10 липня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рощиною Ганною Іванівною було посвідчено договір дарування №711, виданий 10липня 2015 року, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував, а Модебадзе Далі прийняв у дар 157/1000 нежитлового приміщення загальною площею 95 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

15 серпня 2015 року державним реєстратором Антоненко Оксаною Сергіївною було зареєстровано припинення право власності (спільна часткова) на нежитлове приміщення загальною площею 95 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі договору про поділ в натурі нерухомого майна №738 від 01 липня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рощиною Ганною Іванівною.

15 серпня 2015 р. державним реєстратором Антоненко Оксаною Сергіївною було зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на приміщення №1 за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 14,9 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 (згідно висновку щодо можливості технічного поділу об`єкту від 15 липня 2015р.) та отримано свідоцтво про право власності від 19 серпня 2015р. (серія та номер 42494249).

15 серпня 2015 державним реєстратором Антоненко Оксаною Сергіївною було зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на приміщення №2 за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 80,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 на підставі технічного паспорту, висновку про можливий технічний поділ об`єкту, та якому також було видано свідоцтво про право власності 19 серпня 2015р. серія та номер :42491911.

Відомості щодо реєстрації спірного майна також знайшли підтвердження в матеріалах реєстраційної справи №01 копія якої була надана на виконання ухвали суду першої інстанції (т.1 а.с. 167-174).

Позивач обґрунтовував своє право на позов наявністю у останнього права власності на спірне нежитлове приміщення пл..85 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 згідно рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991р. №266-ХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області» що прийнято у відповідності до Законів УРСР ,,Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування, ,,Про власність, Постанови КМУ №311 від 05 листопада 1991р., з урахуванням результатів роботи узгоджувальної комісії обласної Ради народних депутатів з розгляду питань віднесення майна до комунальної власності місцевих рад різних рівнів, рішень облвиконкому від 17 серпня 1991р.№323, від 02 листопада 1991р. №461 та від 19 листопада 1991р. (а.с.24-25) та переліку до нього (а.с.26-29), з якого вбачається про затвердження переліку державного майна, що передається у власність обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області, та в додатку №2 зазначено: як жилий та нежилий фонд місцевих рад народних депутатів, проте без конкретних адрес майна.

Рішенням Одеської обласної Ради народних депутатів ,,Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування та районів області від 17 вересня 1991 р. № 323 у відповідності до Законів УРСР ,,Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування, ,,Про власність, та з урахуванням результатів роботи узгоджувальної комісії обласної Ради народних депутатів з розгляду питань віднесення майна до комунальної власності місцевих рад різних рівнів затверджено переліки державного майна, що передається у власність обласної Ради народних депутатів, міст обласного підпорядкування та районів області згідно додатку 1-3.

Також суду першої інстанції було надано ксерокопію рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №104 від 06 квітня 1992р. «Про прийом до комунальної власності міста державного майна житло-комунального господарства, охорони здоров`я, народної освіти та культури» (а.с.30), з якого вбачається про рішення затвердити акти прийому-передачі та перелік державного майна комунальної власності міста за галузями та про прийняття на баланс переданого майна відповідними структурами.

З наданої ксерокопії Акту прийомапередачі, як додатку до вищевказаного рішення виконкому (т.1 а.с.31) вбачається, що у відповідності до постанови КМУ від 05 листопада 1991р. №311 та рішення Одеського обласної ради народних депутатів №266-ХХІ від 25.11.1991р., Управління культури Одеського облвиконкому передало державне майно загальною вартістю 10530,5 та іншими фінансово-господарськими показникам згідно додатку.

До переліків, затверджених рішенням від 06 квітня 1992 р. № 104, доказів про включення нежитлового приміщення будівля за адресою АДРЕСА_4 , не встановлено.

Будь-яких інших документів в підтвердження права власності на вищевказаний спірний об`єкт позивачем судам першої та апеляційної інстанцій не надано.

При цьому судом першої інстанції вірно зазначено, що навіть з наданих ксерокопій, які не засвідчені належним чином у встановленому законом порядку, не вбачається, чи входить спірний об`єкт до того переліку майна по Акту прийому-передачі, та взаємозв`язок нежитлового приміщення з майном Управління культури Одеського облвиконкому.

Саме лише посилання на зазначені копії рішень та додатків є недостатніми доказами на підтвердження права власності.

У своєму позові позивач, вважаючи себе власником майна, посилається на норми ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий пред`явленням індикаційного позову до особи, яка володіє цим майном, (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які, зокрема, дають прав витребувати майно від добросовісного набувача.

Суб`єктами права комунальної власності є територіальні громади та утворені ними органи місцевого самоврядування (ст.327 ЦК).

Згідно з ст.143 Конституції майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування. В ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 р. №280/97-ВР визначено, що представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.

Відповідно до п.31 ст.26 Закону №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради вправі приймати рішення про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення цих повноважень та умов їх здійснення.

Об`єктами права власності є будь-які речі (майно). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст.179 ЦК).

Згідно з ст.190 ЦК майном, як особливим об`єктом, вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

До об`єктів нерухомого майна ЦК віднесено житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно (ст..ст.331, 376). Згідно із законом №2269-ХІІ нерухоме майно поділяється на будівлі, споруди, приміщення (ст.4). Відповідно до закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 р. №1952-ІV, об`єктами нерухомого майна є житлові будинки, квартири, будівлі, споруди, житлові та нежитлові приміщення (ст.5). Визначення «житловий будинок», «квартира», «садиба» містяться у гл.28 ЦК

Згідно з нормами чинного законодавства, зокрема положеннями стст.182, 331, 334 ЦК, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна як будь-якого об`єкта нерухомості (у тому числі й тих об`єктів, правовий статус яких законодавчими актами не визначений: асфальтовані чи бетонні площадки, під`їзні колії, автомобільна дорога, автомобільні платформи, спортивні споруди тощо), є державна реєстрація прав на нього.

Законом №1952-ІV встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання й підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст.2).

Положення ч.2 ст.331 ЦК слід розуміти у системному зв`язку із положенням ст.182 ЦК щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків.

Відповідно до ч.3 ст.3 закону №1952-ІV права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Отже, моментом виникнення права власності на новостворене нерухоме майно є державна реєстрація.

Згідно ч.4 ст.334 ЦК України (в редакції Закону від 11 лютого 2010р. №1878-VI «Про внесення змін до Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають з дати такої реєстрації відповідно до Закону. Державна реєстрація правочинів щодо нерухомості з 01 січня 2013 р. зазначеним законом скасована.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Виходячи з викладеного, судом першої інстанції обгрунтовано встановлено, що відповідачі набули право власності на спірні приміщення на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування, укладених із ОСОБА_4 якому, у свою чергу, ці приміщення належали згідно свідоцтва про власності № НОМЕР_1 на нерухоме майно від 21 травня 2015р., а до цього - на підставі рішення суду від 14 жовтня 2010р. , яке було в подальшому скасовано.

З огляду на те, що право власності за ОСОБА_4 було зареєстроване на підставі виконання судового рішення, то вирішення питання про правомірність такої реєстрації безпосередньо залежить від законності судового рішення, і від дотримання вимог, передбачених законодавством.

Отже, ОСОБА_4 отримав право власності на підвальне приміщення на підставі на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі №2-5590/10 від 14 жовтня 2010 року, яке в подальшому було скасовано рішенням суду апеляційної інстанції від 27 листопада 2013р., що не може вважатися правомірним правом власності, а тому приміщення підвалу вибуло з володіння власника поза його волею.

Таким чином, колегія суддів вважає доведеним, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради рішення про передачу спірного приміщення підвалу у приватну власність ОСОБА_4 чи будь-якої іншої особи не приймав, приміщення підвалу вибуло із володіння територіальної громади міста Одеси не з волі громади, а іншим шляхом, а саме: на підставі рішення суду про визнання права власності на об`єкт нерухомості, яке було згодом скасовано.

Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною п`ятою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Отже, володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності здійснює орган місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Одеська міська рада.

Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи, зокрема, місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тому, Одеська міська рада має діяти у межах повноважень щодо здійснення від імені територіальної громади м. Одеси права власності в її інтересах і виключно у спосіб, передбачений законом.

У відповідності до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ч. 1ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно ч. 1 ст. ст. 56 ЦПК України, у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. При цьому органи державної влади, органи місцевого самоврядування повинні надати суду документи, що підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч.1 ст.3 , ст..321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція), кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цією статтею також визначено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави у їхні права. При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Крім того, втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України, саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1статті 388 ЦК України). На думку суду, за змістом зазначеної норми таким випадком вибуття майна з володіння власника поза його волею може бути рішення суду, ухваленого щодо цього майна.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Визначення моменту початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України. При цьому, за загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). І в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідалася або могла довідатися особа, право якої порушене.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в частині першій статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначені правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17, від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-2070цс16, від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16, від 19 квітня 2017 року у справі № 6-2376цс16 і від 22 червня 2017 року у справі № 6-1047цс17.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі №522/2110/15-ц дійшла висновку, що на вимоги про витребування майна поширюється припис статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, оскільки органи державної влади чи місцевого самоврядування мають нести ризик спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів, а реалізація права на їх оскарження не має ставити під сумнів стабільність цивільного обороту. Тому, Велика Палата Верховного Суду вважала незастосовним сформульований у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі №916/2129/15висновок Верховного Суду України про те, що позовна давність не поширюється на правовідносини, пов`язані з витребуванням майна за статтею 388 ЦК України.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що Одеська міська рада дізналася про наявність судового рішення від 11 серпня 2006 р. - 20 лютого 2009 р., а про судове рішення від 14 жовтня 2010 р. у справі №2-5590/10 - 18 липня 2010 р., про що Одеська міська рада вказала у заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження від 21 липня 2010 р. при подачі апеляційної скарги. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 серпня 2011р. апеляційну скаргу Одеської міської ради було повернуто, та судом їх було залучено до участі у справі як третю особу.

Отже, аналіз зазначених норм права дав підстави суду першої інстанції зробити обгрунтований висновок про те, що позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи-носія порушеного права (інтересу). При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, при цьому трирічний строк позовної давності розповсюджується і на вимоги про витребування майна у порядку ст.ст. 387 та 388 ЦК України.

Вказаний висновок кореспондується із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного суду у постанові від 20 листопада 2018 року, у справі № 907/50/16.

Таким чином суд першої інстанції, враховуючи заяву представника відповідачів про застосування строку позовної давності, дійшов до обгрунтованого висновку, що приписи про позовну давність поширюються на вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння та, на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову саме з підстав пропущення строку позовної давності.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги представника Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про те, що судом першої інстанції не було враховано, що участі у справі №2-5590 Департамент комунальної власності Одеської міської ради не брав, про існування реєстрації права власності на спірне приміщення за відповідачами апелянту стало відомо лише з рішення державного реєстратора від 23 січня 2018 року, яким було відмовлено у скасуванні державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 , у зв`язку з існуванням нової реєстрації.

Апеляційний суд критично відноситься до вказаних доводів, оскільки Одеська міська рада була стороною у спорах з приводу спірного нерухомого майна у 2006-2010 р.р., а процес реорганізації, у подальшому, виконавчих органів Одеської міської ради, не може бути підставою для висновку про те, що позовна давність для вказаних виконавчих органів за даними правовідносинами щодо спірного майна є пропущеною. Також, ці обставини не можуть бути підставою для поновлення пропущеного строку позовної давності.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 11 грудня 2020 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе