Справа № 133/2568/19
Провадження № 22-ц/801/374/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воронюк В. А.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 рокуСправа № 133/2568/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниці цивільну справу № 133/2568/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 19 листопада 2019 року, повний текст якого складено 20 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Воронюк В.А.,

встановив:

У жовтні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі -АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13 червня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, за умовами якого позичальнику надано кредит в розмірі 21600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п.п. 3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і Клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг.

Відповідач погодився, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг у «ПриватБанку», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», розміщених на сайті банку www.privatbank.com.ua./terms/pages/70, складає між ним та банком Договір про надання кредиту. Одночасно з п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід`ємних частин договору. Таким, чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватися банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 4.9 Умов та правил надання банківських послуг і п. 5.8 Правил користування платіжною карткою. Отримання виписки по рахунку є обов`язком позичальника.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 31 серпня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 11459,89 грн, яка складається з 7181,57 грн заборгованість за кредитом, 3394,52 грн заборгованість за процентами за користування кредитом, 100 грн заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до умов пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 грн штраф (фіксована частина); 533,80 грн штраф (процентна складова).

З урахуванням того, що позичальник надалі продовжує ухилятися від виконання зобов`язань за кредитним договором, позивач просив стягнути із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 13 червня 2008 року в сумі 11459,89 грн.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 19 листопада 2019 року суду у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявні в матеріалах даної справи Умови та правила надання банківських послуг та витяг з Тарифів не містять підпису позичальника, обґрунтовані підтвердження прийняття відповідачем саме цих конкретних умов позивачем не доведено, а тому такі умови не можуть бути визнані частиною кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви. При цьому в анкеті заяві позичальника процентна ставка та відповідальність позичальника у вигляді неустойки (пені, штрафів) та її розмір не передбачені, в зв`язку з чим відсутні підтвердження погодження сторонами у письмовому вигляді ціни договору у формі сплати процентів, а також відповідальності у вигляді неустойки.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, а в іншій частині рішення суду залишити без змін, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначав, що між банком та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви від 13 червня 2008 року, в якій позичальник висловив згоду з формою договору та його умовами. Висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є помилковим, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, підпис позичальника у яких не потрібен. При цьому суд першої інстанції не дослідив належним чином докази у справі, а саме анкету-заяву та довідку про умови кредитування, які підписані відповідачем, у яких погоджено тип картки, кредитної лінії, пільговий період, валюту кредитування, базову відсоткову ставку, розмір щомісячних платежів, термін їх внесення, пеню за невчасне погашення заборгованості, штраф та комісію. Відповідач не заперечувала факт погодження нею умов кредитування, ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами, а також факт укладання договору та розмір наявної заборгованості, протягом строку користування кредитною карткою сплачувала кошти, отже процентна ставка була узгоджена сторонами. Відмова у задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків порушує принципи платності кредитного договору і порушує норми матеріального та процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами за користування кредитом, і не оскаржується в частині відмови у стягненні заборгованості за іншими складовими кредитної заборгованості тілом кредиту, пенею, комісією, штрафами, тому рішення суду переглядається апеляційним судом лише в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення процентів.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення, з таких підстав.

Відповідно до частин першої - п`ятої ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

По справі встановлено, що 13 червня 2008 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до «Умов і Правил надання банківських послуг в «ПриватБанку», згідно з якою ідентифікувала себе і виявила бажання оформити кредитну картку «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», з бажаним кредитним лімітом у сумі 400 грн та сплатою 3% на місяць на залишок заборгованості.

Погашення заборгованості за кредитом може проводитися шляхом внесення коштів на карту або шляхом списання коштів з дебетної картки (а.с. 8).

Підписуючи анкету-заяву, позичальник підтвердила, що ознайомилася з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом підтвердила факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку. За умовами анкети-заяви банк має право у будь-який момент збільшити, зменшити та скасувати кредитний ліміт.

Згідно із анкетою-заявою ОСОБА_1 отримала кредитну картку № НОМЕР_1 та ПІН код до неї.

До анкети-заяви позивачем додано Умови та правила надання банківських послуг та Правила користування платіжною картою (а.с.11-16).

Відповідно до анкети-заяви передбачено, що у разі порушення позичальником термінів платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більше ніж на 120 днів, у зв`язку з чим банк змушений буде звернутися до суду, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5% від суми позову.

Відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», підписаної ОСОБА_1 13 червня 2008 року, сторони погодили тип кредитної лінії, тривалість пільгового періоду, базову відсоткову ставку на місяць 1,9 % на залишок заборгованості за кредитом, розмір щомісячних платежів та строк їх внесення, щомісячну комісію за кредитне обслуговування 1% на залишок заборгованості, непогашеної протягом пільгового періоду, відповідальність у вигляді пені за несвоєчасне погашення заборгованості, яка складається з пені (1) = (базова відсоткова ставка за договором)/30, яка нараховується за кожен день прострочки кредиту, пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 10 грн/2 дол в місяць, яка нараховується один раз на місяць за наявності прострочки за кредитом чи процентам 5 і більше днів поспіль при виникненні прострочки на суму більше 50 грн /10 дол; штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених договорам більш ніж на 120 днів 250 грн + 5% від суми позову.

Згідно з п.3.3 Умов та правил надання банківських послуг підписання цього договору є прямою і безумовною згодою держателя щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань з кредитним договором, утворилася заборгованість, яка станом на 31 серпня 2019 року становить 11459,89 грн, яка складається з 7181,57 грн заборгованість за кредитом, 3394,52 грн заборгованість за процентами за користування кредитом, 100 грн заборгованість за комісією, а також штрафи відповідно до умов пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 грн штраф (фіксована частина); 533,80 грн штраф (процентна складова).

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1,2 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК),

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

13 червня 2008 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву та довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», якими підтверджено видачу кредитної картки, її тип, порядок погашення заборгованості, вказано розмір базової відсоткової ставки, термін пільгового періоду, відповідальність за порушення грошового зобов`язання у вигляді штрафів та пені.

Зважаючи на викладене, висновки суду першої інстанції про те, що в підписаній анкеті-заяві та довідці про умови кредитування відсутні умови кредитування, а також що тарифи не підписані позичальником ОСОБА_1 , не відповідають обставинам справи, до яких суд дійшов без належного дослідження доказів, наявних у матеріалах справи та доводів позивача.

Водночас щодо вимоги про стягнення процентів за кредитним договором б/н від 13 червня 2008 року, апеляційний суд дійшов до такого висновку.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, організація, що здійснює підприємницьку діяльність з метою отримання прибутку, та є професійним учасником ринку надання кредитно-фінансових послуг (в цьому випадку - ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Сенс договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони - тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі на стадії прийняття умов такого договору в цілому. Проте не повинно виникати сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі, приймає позичальник.

У ситуації, коли є сумніви у тому, чи прийняті та які саме умови прийнято споживачем - позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому.

Конструкція договору приєднання, викладена у частині першій статті 634 ЦК України, полягає не у тому, що споживач зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що споживач може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни тощо. Проте сама воля споживача на приєднання до певних умов такого договору має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком.

У законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору.

Такий правовий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 136/840/17.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як видно з доданих позивачем до позовної заяви анкети та довідки про умови кредитування від 13 червня 2008 року, у цих документах міститься інформація про різний розмір щомісячних базових відсоткових ставок, зокрема в анкеті-заяві передбачено, що така відсоткова ставка становить 3%, а в довідці про умови кредитування 1,9%.

Крім того, довідкою про умови кредитування передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту в розмірі 1% на залишок заборгованості, тоді як в анкеті-заяві сплата комісії не передбачена і навпроти відповідного пункту стоїть відмітка «прочерк».

Такі розбіжності щодо погодженої позичальником розміру відсоткової ставки не дають змоги встановити, які умови кредитного договору погоджено сторонами та дають підстави для сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі (анкета-заява та довідка про умови кредитування), приймає позичальник.

За наявності сумнівів у тому, чи прийняті та які саме умови прийнято споживачем - позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому.

У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року

N 15-рп/2011 суд зазначив, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Отже, за відсутності обґрунтованих підтверджень погодження сторонами розміру процентної ставки, такі умови не можуть бути визнані складовою частиною кредитного договору, а тому право банку здійснювати відповідні нарахування та обов`язок позичальника по їх сплаті не доведено.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення відсотків з наведених у цій постанові підстав.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

У зв`язку з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенням норм процесуального і неправильним застосуванням норм матеріального права, судом першої інстанції зроблено помилковий висновок щодо підстав відмови у стягненні процентів за кредитним договором, що відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині і ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову у задоволенні вимог про стягнення процентів за користування кредитом з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 374, 376, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Козятинського міськрайонного районного суду Вінницької області від 19 листопада 2019 року в частині вимог про стягнення процентів за користування кредитом за договором б/н від 13 червня 2008 року скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову з підстав, викладених у мотивувальній частині постанови.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: вулиця Грушевського, 1Д, м .Київ, );

відповідач ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник