Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2020 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Малюк В.М.,

при секретарі судового засідання Матіко Я.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , про стягнення боргу за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про стягнення боргу за кредитним договором в розмірі 17875,27 грн.

10.03.2020 року АТ КБ «ПриватБанк» подало уточнену позовну заяву, в якій ставить вимоги лише до відповідача ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором в розмірі 15002,27 грн.

В уточненій позовній заяві позивач посилається на те, що ОСОБА_5 звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 27.02.2015 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 15000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором та угодою виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором, однак, ОСОБА_5 взятого на себе зобов`язання не виконав

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, у зв`язку з чим станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором №б/н від 27.02.2015 року становила 15002,27 грн.

В силу вимог ст.1281 ЦК України, позивач зазначає, що правонаступником померлого ОСОБА_5 є ОСОБА_1 .

За таких обставин, позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 27.02.2015 року у розмірі 15002,27 грн., з врахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, а також судові витрати у розмірі 1762,00 грн.

05.11.2019 року ОСОБА_1 подано відзив на позовну заяву, вказує, що з в матеріалах справи, позивачем не надано жодних належних доказів фактичного нарахування в юридичному значенні заявлених до стягнення відсотків та їх відображення у документах бухгалтерського обліку у порядку, встановленому нормами законодавства. Як і не надано доказів надання кредитних коштів. Наданий позивачем розрахунок заборгованості є не належним і не достатнім доказом наявності заборгованості у покійного, оскільки такий розрахунок складений у довільній формі, може неодноразово змінюватися за власним розсудом без правових наслідків такого та не відповідає ознакам первинного документа в розумінні законодавства.

Крім цього, відповідачка просила врахувати при вирішенні даного спору правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 року по справі №342/180/17 та постанову ВСУ по справі №6-16цс15. Також ОСОБА_1 вказує, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Також додала, що позовну заяву в даному провадженні підписано представником ПАТ КБ „Приватбанк за довіреністю Савіхіна А.М.. На підтвердження повноважень представника додана копія довіреності з коротким підписом без зазначення будь-яких ідентифікуючих даних видана від ПАТ КБ „Приватбанк №8332-К-Н-0 від 31.08.2017 року за підписом виконуючого обов`язки голови правління Пахачук Г.Д., яка не значиться як керівник в жодному іншому документі, що доданий до позовної заяви та підтверджує правовий статус позивача. В разі підписання довіреності виконуючим обов`язки керівника, до вказаної довіреності повинен додаватися документ, що підтверджує повноваження такої особи на здійснення відповідних дій від його імені, чого в даній справі немає.

Крім цього додає, що відповідачем погашено частину заборгованості в розмірі 4131 грн., а тому у разі часткового задоволення позову, просила стягнути суму в розмірі не більше 6885,28 грн.

Представником АТ КБ «ПриватБанк» подано відповідь на відзив, у якому вказуються відомості аналогічні, які викладені у позовній заяві.

Крім цього зазначив, що довіреністю від 31.08.2017 року N8332-К-Н-3 Савіхіна А.М. уповноважується представляти інтереси банку в органах державної влади, судах загальної юрисдикції. Для виконання наданих повноважень Представнику надається право від імені банку підписувати, подавати, пред`являти необхідні документи, засвідчувати копії документів та виконувати інші необхідні дії, пов`язані з цією довіреністю. Довіреність видана на представництво своїх інтересів в суді будь - якої інстанції з наданням представнику всіх прав, які визначено законом за позивачем, а також право подавати від імені ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» позовні та інші заяви. На підтвердження повноважень ОСОБА_6 надано Витяг з Протоколу засідання Наглядової ради.

Також додав, що посилання відповідача на постанову ВСУ по справі №6-16цс15 є недоречним, оскільки в даній справі позивач надав докази, що позичальника було ознайомлено саме із Умовами та правилами надання банківських послуг та наказом банку, яким були затверджені Умови та Правила надання банківських послуг.

В судовій справі, що розглядається судом, Позивачем надано:

- наказ про затвердження редакції Умов та правил надання банківських послуг, що додані до позовної заяви, що підтверджує надання до позовної заяви саме тієї редакції, що була чинна на момент підписання заяви позичальника;

- довідка щодо виданих кредитних карток Позичальнику, що підтверджує строки дії кредитних карток та їх цільове призначення;

- виписка по рахунку, що підтверджує використання кредитного карткового рахунку Позичальником, погашення кредитного ліміту та сплату відсотків, тобто вчинення дій що підтверджують усвідомлення Позичальником обов`язків щодо повернення кредиту та внесення плати за його використання;

Вказані документи підтверджують чинність редакції Умов та правил надання банківських послуг, що додані до позовної заяви, а також укладення саме кредитного договору та його подальше виконання, а не лише звернення Позичальника до банку з метою подальшого укладення договору.

Користуючись кредитними коштами, позичальникові були добре відомі і зрозумілі умови договору.

Стосовно наданих Банком доказів укладення кредитного договору, представник позивача зазначає, що Банком надані такі докази, які підтверджують факт укладання кредитного договору і наявність не виконаних кредитних зобов`язань: копія кредитного договору; розрахунок заборгованості; копія паспорта Позичальника виписка по рахунку. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.1 ст. 89 ЦПК України), відповідачем не надано належних доказів не укладення кредитного договору.

Також, представник позивача вказує, що строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся своєчасно і належним чином, однак в матеріалах справи наявна заява представника позивача про розгляд справи у його відсутності, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує.

Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, однак її представником адвокатом Петрецьким С.І. подано заву про розгляд справи у їх відсутності. Просив при винесенні рішення врахувати заперечення надані у відзиві та врахувати правову позицію Верховного суду від 03.07.2019 року по справі 342/180/17.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг 27.02.2015 року АТ «Приват Банк» надав ОСОБА_5 кредитні кошти у розмірі 15000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту. (Т.1, а.с.8).

Як слідує з свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (Т.1, а.с.50).

З довідки Першої Ужгородської державної нотаріальної контори від 04.11.2019 року №924/02/14-12/2017 слідує, що згідно матеріалів спадкової справи №12/2017 року спадкоємцем ОСОБА_5 , яка прийняла спадщину, є його дружина - ОСОБА_1 , 1954 р.н. Крім ОСОБА_1 , спадкоємцями є донька - ОСОБА_4 , донька - ОСОБА_7 , син - ОСОБА_2 , син - ОСОБА_8 , які відмовились від спадщини на користь ОСОБА_1 . Інших спадкоємців немає. (Т.1, а.с. 141)

За життя позичальник ОСОБА_5 в повному обсязі взяті на себе грошові зобов`язання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість.

За розрахунком, наданим АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором становить 15002,27 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом 11 016,28 грн., заборгованості по нарахованих відсотках 3985,99 грн.

Згідно з ч.1 ст.608 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Відповідно до ст.1216, ст.1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав i обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права i обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав i обов`язків, що зазначені у ст.1219 ЦК України.

Оскільки кредитні зобов`язання не включені до визначеного ст.1219 ЦК України переліку зобов`язань, які не входять до складу спадщини, тому зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, спадкуються спадкоємцями померлого позичальника - спадкодавця в загальному порядку, встановленому законом.

Строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Згідно зі ст.1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця і, як наслідок, у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №496/4489/16-ц).

Суд зауважує, що спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців у межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Таким чином, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку ст.1282 ЦК України.

Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення заборгованості, суд вважає зазначити наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

При детальному вивченні наданих позивачем письмових доказів судом встановлено, що у заяві позичальника від 27.02.2015 року не зазначена ані процентна ставка, ані строк дії договору.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну заборгованість за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 27.02.2015 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитної карти «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: www.privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитної карти «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що відповідач ознайомився і погодився саме з цими Витягом з Тарифів та Витягом з Умов, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Беручи до уваги позицію Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (27.02.2015 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

За такого суд вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не можна розцінювати, як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про безпідставність дій банку з приводу нарахування процентів за користування кредитом без погодження їх ставки.

Однак, доведеність факту отримання ОСОБА_5 кредитної картки із встановленим на ній кредитним лімітом, активне користування нею, в сукупності є свідченням наявності між сторонами кредитно-договірних зобов`язань. Так, з розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що ОСОБА_5 користувався кредитними коштами, частково погашаючи заборгованість, сплачуючи банку грошові кошти в різних розмірах.

Таким чином, позивач, надавши ОСОБА_5 можливість розпоряджатись кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту, виконав свої зобов`язання за кредитним договором, тоді як ОСОБА_5 , користуючись кредитними коштами, належним чином не виконував свої зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості за тілом кредиту, яку суд вважає доведеною.

Як слідує з свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За життя позичальник ОСОБА_5 в повному обсязі взяті на себе грошові зобов`язання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Встановлено, що спадкоємцем ОСОБА_5 , яка прийняла спадщину, є його дружина - ОСОБА_1 , 1954 р.н. Інших спадкоємців, передбачених законом, немає.

З виписки за договором №б/н від 05.08.2020 року, наданим АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором становить 15002,27 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 11 016,28 грн., заборгованості по нарахованих відсотках 3985,99 грн.

Крім цього, з дослідженого в судовому засіданні розрахунку заборгованості наданого позивачем, з моменту смерті позичальника - 01.10.2016 року, спадкоємцем в рахунок погашення кредитної заборгованості сплачено 4031,96 грн., тобто заборгованість за тілом кредита на час смерті позичальника, враховуючи погашення заборгованості спадкоємцем, становить 6984,32 грн.

З огляду на те, що вимогу кредитора про погашення кредитної заборгованості спадкодавця в добровільному порядку станом на момент ухвалення рішення відповідачка не виконала, тому суд приходить до висновку про дійсність наявності між сторонами спору та необхідність захисту прав АТ КБ «ПРИВАТБАНК», порушення яких є доведеним.

Суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь банку суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 6984,32 грн.

Посилання представника відповідача на пропущення позивачем строків позовної давності при зверненні до суду є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду.

Відповідно до ст.1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Встановлені ст.1281 ЦК України строки є преклюзивними, а тому їх недотримання, позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18).

Відповідно до пункту 3.11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, нотаріус приймає претензії від кредиторів спадкодавця та реєструє їх у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ під самостійними номерами та в хронологічному порядку.

Так, 21.01.2017 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» направило до Першої Ужгородської державної нотаріальної контори претензію кредитора в порядку ст.1281 ЦК України до спадкоємців померлого позичальника ОСОБА_5 .

Листом від 25.01.2017 року Перша Ужгородська державна нотаріальна контора повідомила АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що претензія кредитора до спадкоємців зареєстрована у книгу обліку і реєстрації спадкових справ Першої ужгородської державної нотаріальної контори 24.01.2017 року за №35 та заведена спадкова справа №12/2017 рік. Відповідь з нотаріальної контори банком отримано 28.02.2017 року.

28.09.2017 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» направило спадкоємцям ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , претензію про задоволення вимог кредитора та сплату заборгованості за кредитним договором №б/н від 27.02.2015 року.

Виходячи зі змісту ст.1281 ЦК України, допускаються два способи пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців: 1) безпосередньо до спадкоємців; 2) опосередковано - через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, а за межами України - через консула, що узгоджується з п.2.1 п.2 гл.10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, відповідно до якого претензії кредитора визначені однією з підстав заведення нотаріусом спадкової справи. Обрання певного способу є правом кредитора і здійснюється ним на власний розсуд.

Оскільки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» саме 21.01.2017 року на виконання вимог ст.1281 ЦК України направило претензію кредитора до нотаріальної контори, а після отримання 28.02.2017 року відповіді з нотаріальної контори 28.09.2017 року направило претензію безпосередньо до спадкоємця, суд приходить до висновку, що банком не пропущено визначений законом преклюзивний (присічний, обмежувальний) строк пред`явлення вимоги до спадкоємця, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 12 квітня 2017 року у справі №6-2962цс16.

У зв`язку з цим, обставини, на які посилається представник відповідача, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду.

За таких обставин, позовна заява АТ КБ «ПриватБанк» підлягає до часткового задоволення.

У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 1762,00 грн. сплаченого судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 207,526,549,551,626,628,633,634,638,1049,1050,1054, 1055, 1056-1 ЦК України, ст.ст.4,5,12,13,76,89,141,258,263-265,273,279,354,355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Уточнену позовну заяву Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер платника податку НОМЕР_2 , мешканки АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, рахунок № НОМЕР_3 ) заборгованість за кредитним договором №б/н від 27.02.2015 року у розмірі - 6 984,32 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер платника податку НОМЕР_2 , мешканки АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, рахунок № НОМЕР_3 ) сплачений позивачем судовий збір у розмірі - 1762,00 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.п.15.5 п.15 розділу 13 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються до або через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Повний текст рішення суду складено 11.12.2020 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду В.М. Малюк