Номер провадження: 22-ц/813/4100/20
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т.С.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2018 року по цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про знесення самочинно збудованої будівлі; за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа: Одеська міська рада, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права користування власністю; за позовом третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа: Одеська міська рада, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права користування власністю

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2015 року, Одеська міська рада (далі ОМР) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому з урахуванням уточнень (Том ІІ: а.с. 11-12) просив суд зобов`язати відповідачів власними силами та за власний рахунок знести самочинно збудовану двоповерхову будівлю, розташовану у дворі багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , та стягнути витрати з оплати судового збору.

ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , треті особи: Одеська міська рада, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради у якому з урахуванням уточнень просила суд усунути перешкоди у здійсненні права користування власністю шляхом повного знесення об`єкту самочинного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований між нежитловим приміщенням АДРЕСА_2 та будинком АДРЕСА_3 .

ОСОБА_6 також звернувся до суду, як третя особа із самостійними вимогами на предмет спору, з позовом, який в подальшому був уточнений, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , треті особи: Одеська міська рада, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, у якому просить суд усунути перешкоди у здійсненні права користування власністю шляхом повного знесення об`єкту самочинного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований між нежитловим приміщенням АДРЕСА_2 та будинком АДРЕСА_3 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2018 року у задоволені позову Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про знесення самочинно збудованої будівлі - відмовлено.

У задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа: Одеська міська рада, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права користування власністю - відмовлено.

У задоволені позову третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа: Одеська міська рада, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права користування власністю - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Одеська міська рада подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову Одеської міської ради та ухвалити в цій частині нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги Одеської міської ради.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.08.2018 року клопотання Одеської міської ради про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2018 року задоволено. Поновлено Одеській міській раді строк на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2018 року. Відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2018 року. Зупинено дію рішення Приморського районного суду м.Одеси від 21березня 2018 рокудо розгляду справи у суді апеляційної інстанції, а ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30.08.2018 року призначено розгляд вищевказаної цивільної справи у приміщенні апеляційного суду Одеської області.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Цюра Т.В. - головуючий суддя, судді - Гірняк Л.А., Сегеда С.М.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.02.2019 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про знесення самочинно збудованої будівлі; за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа: Одеська міська рада, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права користування власністю; за позовом третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа: Одеська міська рада, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права користування власністю, за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2018 року, яку було призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_1 ОСОБА_7 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд залишити рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2018 року без змін, а апеляційну скаргу ОМР без задоволення.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо її змісту і вимог до апеляційного суду не направили.

09.12.2020 року на електрону пошту апеляційного суду надійшли письмові пояснення представника ОСОБА_3 ОСОБА_8 , у яких останній просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОМР у повному обсязі, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2018 року залишити без змін.

В судове засідання, призначене на 10.12.2020 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Від представника ОМР Старостіна О.С. 09.12.2020 року на електрону пошту апеляційного суду надійшла заява, у якій представник просить провести судове засідання за відсутності уповноваженої особи ОМР, доводи апеляційної скарги підтримує та просить її задовольнити повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи неодноразове відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 та в частині відмови у задоволені позову третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_6 , апелянтом не оскаржується, тому колегією суддів не перевіряється законність та обґрунтованість висновків суду у цій частині, оскільки, згідно з вимогами ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду, в частині його оскарження, зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 проживають в приватизованій квартирі АДРЕСА_4 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї та реєстрацію №997 від 24.07.2015 року, виданою дільницею №9 ЖКС «Порто-Франківський»

03.06.2015 року Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області була зареєстрована Декларації про початок виконання будівельних робіт за №ОД 09 з реконструкції квартири без зміни геометричних розмірів за адресою: АДРЕСА_5 , вид будівництва реконструкція, замовники - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 .

08.09.2015 року Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області за №ОД20 була зареєстрована Декларації про готовність об`єкта до експлуатації реконструкції квартири з розподілом на дві самостійні квартири без зміни геометричних розмірів фундаментів в плані за адресою: АДРЕСА_5 .

15.09.2015 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 отримали Свідоцтво про право власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_4 , право власності на яку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та обтяжень, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 11178888.

07.10.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Деордієвою І.В. за номер в реєстрі №2035 було посвідчено договір дарування частки квартири, за умовами якого ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 подарували ОСОБА_3 ѕ часток квартири АДРЕСА_4 .

Ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні позову ОМР, районний суд виходив з того, що матеріалами справи не підтверджено, що квартира АДРЕСА_4 реконструйована відповідачами самочинно та порушує законні права та інтереси Одеської міської ради, що потребує захисту в порядку ст.376 ЦК України, а відтак позовні вимоги є необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, згідно із ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України» №6 від 30.03.2012р. встановлено, що відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК).

Відповідно до положень статті 38 Закону 3038-VI право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

В той же час статті 12 ЦПК України регламентує, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судовим розглядом справи встановлено, що звертаючись до суду з позовом ОМР обґрунтовувала свої вимоги тим, що відповідачі самовільно знесли розташовані на території двору житлового будинку АДРЕСА_1 нежитлові підсобні приміщення-сараї й на їх місці збудували двоповерхову будівлю, а тому на думку позивача, відповідно до ч.7 ст.376 ЦК України є підставою для знесення самочинно збудованої будівлі.

Разом з тим, матеріалами справи також встановлено, що 08.09.2015 року Департаментом ДАБК в Одеській області зареєстровано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації №ОД20 реконструкції квартири з розподілом на дві самостійні квартири без зміни геометричних розмірів фундаментів в плані за адресою: АДРЕСА_5 , а 15.09.2015 року реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 зареєстровано право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_4 в рівних частках по 1/4 частини кожному.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи те, що зареєстроване право власності відповідачів на сьогоднішній день ніким не скасоване, що є відповідно і підтвердженням наявності речового права відповідачів, а отже і виключає самочинність будівництва визначеної нерухомості.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про те, позивачем ОМР не було доведено суду, що квартира АДРЕСА_4 реконструйована відповідачами самочинно та порушує законні права та інтереси Одеської міської ради, що потребує захисту в порядку ст.376 ЦК України.

У доводах апеляційної скарги, апелянт зазначає про те, що єдиною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОМР, суд зазначив недоведеність самого факту самочинного будівництва (реконструкції) квартири.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Так, відповідно до п.4 Постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30.03.2012 року №6, самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Будівництвом об`єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об`єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, будівництво спірної будівлі здійснювалося на підставі Декларації про початок будівельних робіт №ОД 09 та Декларації про готовність об`єкта до експлуатації за № ОД 20.

При цьому, позивачем не було доведено документально порушень будь яких будівельних норм, що робить неможливим застосування ст. 376 ЦК України.

Твердження апелянта про те, що судом не було звернуто уваги на те, що 13.08.2015 року Наказом ДАБІ в Одеській області було видано Наказ №56 «СК», яким було скасовано Декларацію про початок будівельних робіт №ОД 09 є безпідставним, з огляду на те, що під час виконання будівельних робіт було дотримано вимоги, встановлені приписами Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Матеріалами справи також встановлено, що 08.09.2015 року Департаментом ДАБІ в Одеській області була затверджена декларація про готовність об`єкта до експлуатації за № ОД 20 та 15.12.2015 року, відповідачам було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_4 , з індексним номером 43874751 та присвоєнням адреси.

Безпідставними та необґрунтованими також є і доводи апелянта про те, що відповідач самовільно зніс розташовані на прибудинковій території нежитлові приміщення (сараї) і на цьому місці побудував окрему будівлю.

Так, позивач Одеська міська рада є представником територіальної громади м.Одеси.

Згідно із ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Тобто, жителі будинку АДРЕСА_1 є членами територіальної громади м.Одеси та наділені відповідними правами.

При цьому, матеріалами справи встановлено, що заперечуючи проти задоволення позову, відповідачі зазначали, що мешканці вказаного будинку вже висловлювали свою позицію відносно реконструкції спірного нежитлового приміщення, шляхом підписання довідки про свою згоду на вивільнення та реконструкцію занедбаної території із сараями, що знаходяться в антисанітарному та незадовільному стані, тобто мешканці будинку надали згоду на проведення реконструкції задля приведення до ладу занедбаної території.

З урахуванням наведеного, вирішуючи спір, суд першої інстанції належним чином встановивши дійсні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку, про відмову у задоволенні позову ОМР, оскільки він є необґрунтованим та недоведеним належними доказами.

Жодних доводів щодо незаконності чи необґрунтованості оскаржуваного судового рішення апеляційна скарга не містить.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2018 року по цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про знесення самочинно збудованої будівлі; за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа: Одеська міська рада, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права користування власністю; за позовом третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа: Одеська міська рада, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права користування власністю залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18.12.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда