Справа № 456/1436/20 Головуючий у 1 інстанції: Сас С.С.
Провадження № 22-ц/811/2854/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справив місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського обласного центру зайнятості на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01 вересня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2020 року Львівський обласний центр зайнятості звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріального забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 12 серпня 2019 року Моршинською міською філією Львівського обласного центру зайнятості ОСОБА_1 надано статус безробітного та призначено виплату допомоги по безробіттю з 19 серпня 2019 року залежно від страхового стажу в розмірі 70 % середнього доходу. Стверджує, що ОСОБА_1 перебувала на обліку в Моршинській міській філії Львівського обласного центру зайнятості як безробітна у період з 12 серпня 2019 року по 14 січня 2020 року та отримувала допомогу по безробіттю у період з 19 серпня 2019 року по 14 січня 2020 року. Зазначає, що за результатами звірки з Пенсійним фондом України по ОСОБА_1 виявлено факт зайнятості з ознакою «наймані працівники на загальних підставах» та отримання доходу в Територіальному управлінні державної судової адміністрації України у Львівській області у серпні 2019 року та жовтні 2019 року, тобто у період її перебування на обліку в Моршинській міській філії Львівського обласного центру зайнятості як безробітної. В результаті розслідування страхового випадку, з`ясовано, що ОСОБА_1 є присяжною Стрийського міськрайонного суду Львівської області і їй було нараховано винагороду за фактично відпрацьований час у розмірі 220,25 грн. за 19.04.2019 року, оплата якої була здійснена у серпні 2019 року, та 285,25 грн. за 25 вересня 2019 року, оплата якої була здійснена у жовтні 2019 року. Вказує, що час виконання присяжним обов`язків в суді зараховується до всіх видів трудового стажу. Отже, з моменту початку виконання у суді обов`язків присяжного та отримання доходів (винагороди) особа належить до зайнятого населення і не має права на одержання допомоги по безробіттю. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівського обласного центру зайнятості матеріальне забезпечення за загальнообов`язковим соціальним страхуванням на випадок безробіття в сумі 27 518, 09 грн. та судові витрати у розмірі 2102 грн.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні позову Львівського обласного центру зайнятості.

Рішення суду оскаржив Львівський обласний центр зайнятості, в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповно з`ясованими обставинами, що мають значення для справи та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що суд прийшов до помилкового висновку про те, що відповідач не належить до зайнятого населення, оскільки ч. 1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою. Зазначає, що зайнятість особи є підставою для припинення реєстрації безробітного. Вважає, що виконання роботи присяжної у суді є працею на інших умовах, передбачених законодавством, та передбачає отримання винагороди за фактично відпрацьований час, відтак ОСОБА_1 не мала права на перебування у статусі безробітного та отримувати допомогу по безробіттю. Вказує, що сума виплаченого забезпечення та вартості надання соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівського обласного центру зайнятості судові витрати у розмірі 5255 грн.

26 листопада 2020 року через канцелярію суду Львівський обласний центр зайнятості подав клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що ціна позову становить 27518,09 грн., що значно менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, явка в суд апеляційної інстанції не є обов`язковою, сторони можуть викладати свої доводи та аргументи на підтримання своєї позиції в апеляційній скарзі, поясненнях, відзивах на апеляційну скаргу, думка сторін щодо можливості розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження враховується судом, однак не є обов`язковою для суду при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову Львівського міського центру зайнятості, суд першої інстанції виходив з того, що виконання роботи присяжного в суді є обов`язком громадянина, залученого до здійснення правосуддя, відтак виконання обов`язків присяжного не є працею за наймом в розумінні ч. 1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення», тому присяжний не відноситься до зайнятого населення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» зайнятість - не заборонена законодавством діяльність осіб, пов`язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім`ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб`єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти та поєднують навчання з роботою.

Відповідно до п. 1 ч. 1. ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи. Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам, за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування. (ч. 2 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення»).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» зареєстровані безробітні мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове соціальне страхування на випадок безробіття» та цього закону.

З матеріалів справи вбачається, що 12 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Львівського міського центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного.

Згідно з додатком 2 до персональної картки № 00001 ОСОБА_1 надано статус безробітної наказом НТ № 190812 від 12 серпня 2019 року, наказом НТ № 190819 від 19 серпня 2019 року призначено допомогу по безробіттю, 15 січня 2020 року виплати припинені та припинено реєстрацію відповідача як безробітної відповідно до наказу НТ № 200115 від 15 січня 2020 року.

З розрахунку суми виплаченої допомоги по безробіттю ОСОБА_1 виплачено 27518,09 грн. за період з 25 вересня 2019 року по 14 січня 2020 року (а.с. 14).

Згідно з п. 18 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про зайнятість населення», Порядком розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики, Державної податкової служби України № 60/62 від 13.02.2009 року (далі - Порядок) центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, його територіальні органи відповідно до покладених на них завдань: проводять розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади у сфері соціальної політики, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійним фондом України. Таке розслідування здійснюється шляхом звіряння даних, зазначених у документах страхувальника, з базою даних центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійного фонду України, а у разі потреби - шляхом проведення виїзних планових та позапланових перевірок страхувальників.

Розслідування згідно з цим Порядком здійснюється шляхом проведення перевірки достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих особою до державної служби зайнятості під час її реєстрації та протягом періоду її перебування на обліку як безробітної.

Перевірка проводиться районними, міськрайонними, міськими та районними у містах центрами зайнятості, на які покладено виконання функцій робочих органів виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, за місцем реєстрації роботодавця як платника внесків на загальнообов`язкове соціальне страхування на випадок безробіття (далі - центри зайнятості) у разі, коли: під час перебування особи на обліку як безробітної до центру зайнятості надійшла інформація від державних органів, підприємств, установ, організацій чи громадян про обставини, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг безробітній особі, яка відрізняється від поданих нею відомостей, або така інформація розміщена в засобах масової інформації (п. 3 Порядку).

За результатами звірки або перевірки оформлюється акт, який підписується посадовими особами, що її проводили. У разі встановлення недостовірності даних, на підставі яких особі надано статус безробітної та право на виплату матеріального забезпечення, особа ознайомлюється з актом, про що засвідчує власним підписом. У разі відмови особи підписати акт про це робиться відповідна відмітка спеціалістом центру зайнятості (п. 5 Порядку).

На підставі листа Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області № 02-291/20 від 12 лютого 2020 року Львівським міським центром зайнятості проведено звірку (перевірку) даних з розслідування страхового випадку безробітної ОСОБА_1 і встановлено, що безробітна ОСОБА_1 є присяжною Стрийського міськрайонного суду Львівської області і у жовтні 2019 року їй було виплачено винагороду за фактично відпрацьований час присяжною за 25 вересня 2019 року у сумі 285,86 грн., що підтверджується Актом розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» № 1 від 19 лютого 2020 року (а.с. 9).

Львівський обласний центр зайнятості звернувся до ОСОБА_1 з претензією про повернення коштів № 01-129/20 від 26 лютого 2020 року, в якій просив відповідача повернути суму незаконно отриманого матеріального забезпечення на випадок безробіття у розмірі 27518,09 грн. на зазначений в претензії розрахунковий рахунок.

11 березня 2020 року ОСОБА_1 надіслала відповідь на претензію про повернення коштів № 01-129/20 від 26 лютого 2020 року, в якій вважає вимоги Львівського обласного центру зайнятості безпідставними, оскільки присяжний виконує свій обов`язок в суді та не відноситься до категорії зайнятого населення.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, Львівський міський центр зайнятості покликається на те, що з моменту виконання в суді обов`язків присяжного та отримання доходів (винагороди), особа належить до зайнятого населення та не має права на одержання допомоги по безробіттю.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» присяжним є особа, яка у випадках, визначених процесуальним законом, та за її згодою вирішує справи у складі суду разом із суддею або залучається до здійснення правосуддя.

Згідно з ч. 1 ст. 65 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» присяжним може бути громадянин України, який досяг тридцятирічного віку і постійно проживає на території, на яку поширюється юрисдикція відповідного окружного суду, якщо інше не визначено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено, що суд залучає присяжних до здійснення правосуддя у порядку черговості на строк не більше одного місяця на рік, крім випадків, коли продовження цього строку зумовлено необхідністю закінчити розгляд справи, розпочатий за їхньою участю.

Добір осіб для запрошення до участі у здійсненні правосуддя як присяжних здійснюється за допомогою автоматизованої системи (ч. 2 ст. 67 Закону України «Про судоустрій та статус суддів»).

Статтею 68 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено, що присяжним за час виконання ними обов`язків у суді виплачується винагорода, розрахована виходячи з посадового окладу судді місцевого суду з урахуванням фактично відпрацьованого часу в порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Присяжним відшкодовуються витрати на проїзд і наймання житла, а також виплачуються добові. Зазначені виплати здійснюються за рахунок коштів бюджетної програми на здійснення правосуддя територіальними управліннями Державної судової адміністрації України за рахунок коштів Державного бюджету України. За присяжними на час виконання ними обов`язків у суді за місцем основної роботи зберігаються всі гарантії та пільги, визначені законом. Час виконання присяжним обов`язків у суді зараховується до всіх видів трудового стажу. Звільнення присяжного з роботи або переведення на іншу роботу без його згоди під час виконання ним обов`язків у суді не допускається. На присяжних поширюються гарантії незалежності і недоторканності суддів, установлені законом, на час виконання ними обов`язків із здійснення правосуддя. За обґрунтованим клопотанням присяжного заходи безпеки щодо нього можуть уживатися і після закінчення виконання цих обов`язків.

Зміст норм Закону України «Про судоустрій та статус суддів» свідчить про те, що виконання роботи присяжного у суді є обов`язком громадянина, залученого до здійснення правосуддя.

Таким чином, присяжний, який виконує свій обов`язок у суді, не відноситься до зайнятого населення, визначеного ч.1 ст.4 Закону України «Про зайнятість населення».

Враховуючи наведене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що виконання обов`язків присяжного не є працею за наймом в розумінні ч. 1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення», відтак відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_1 матеріального забезпечення за загальноообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття у розмірі 27 518,09 грн.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Львівського міського центру зайнятості залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 23.12.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.