Дата документу 29.12.2020 Справа № 320/1732/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/1732/18 Головуючий у 1-й інстанції: Іваненко О. В.
Провадження № 22-ц/807/2933/20 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 липня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову АТ КБ «Приватбанк» зазначило, що відповідно до укладеного договору № б/н від 02.08.2013р. ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 4 800,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач, в порушення законодавства та умов договору, не сплатив до теперішнього часу заборгованість за кредитом, тому позивач просив стягнути з відповідача заборгованість, яка станом на 31.01.2018р. становить 73 884,03грн., та судові витрати, понесені ним при зверненні до суду.

Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 липня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 73 884,03грн., яка складається із: 4 386,93грн. заборгованість за кредитом; 65 502,62грн. - заборгованість по відсоткам; штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 3 494,48 грн. штраф (процентна складова), та стягнуто сплачений судовий збір у розмірі 1 762,00 грн.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 червня 2020р. заява ОСОБА_1 про перегляд вказаного заочного рішення залишена без задоволення ( т. 2 а.с. 111).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та

ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Основними доводами апеляційної скарги є наступні: подання позову та подальші процесуальні дії від імені позивача вчинено неповноважним представником; відсутність у справі документів про правонаступництво або перейменування банку; неузгодженість між сторонами істотних умов кредитного договору; розрахунок заборгованості є необґрунтованим; судом не враховано період його служби у Збройних Силах, коли не можуть нараховуватись проценти та штрафи; неправомірність дій банку із погашення заборгованості шляхом списання з інших карт; неправомірність нарахування та стягнення процентів після закінчення строку дії картки; незастосування судом строку позовної давності; не повідомлення судом його як відповідача про судові засідання.

У відзиві на апеляційну скаргу банк вказує, що суд правильно встановив всі обставини у справі за наявними в матеріалах справи доказами, тому вважає, що підстав для задоволення скарги не мається. До відзиву надає іншу заяву-анкету та умови кредитування, підписані відповідачем 27.08.2007р.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з такими підставами.

Задовольняючи позовну заяву в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач як споживач банківських послуг згідно з анкетою-заявою від 02.08.2013р. був ознайомлений з умовами кредитування, погодився з ними, отримав кредитні кошти та користувався ними, але не повернув банку кредит, нараховані відсотки та штрафи.

Але повністю погодитись із висновками суду колегія суддів, з урахуванням доводів апеляційної скарги та наявних матеріалів справи, не може з огляду на такі обставини.

Судом встановлено, що 02.08.2013р. між банком та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № б/н, згідно якого відповідачу був наданий кредит у сумі 4 800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.10-11).

Суд визнав, що відповідач був ознайомлений з істотними умовами кредитного договору, оскільки в анкеті-заяві вказував, що він був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами банку, що слідує з відмітки у пункті анкети «Памятку клієнта, в том числі Тарифи та основні умови обслуговування та кредитування, отримав та ознайомився з її змістом під підпис».

Також суд вказував, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування

платіжною карткою», затвердженими наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року, та «Та-

арифами Банку», які викладені на банківському сайті www.ргіvаtbаnk.uа, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с. 12-35).

Відтак, суд керувався усіма зазначеними документами як складовими кредитного договору, відповідно до яких банк нараховував відповідачу відсотки, штрафи, а також самостійно змінював розмір кредитного ліміту.

Суд встановив, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Але відповідач, зі свого боку, в порушення законодавства та умов договору до теперішнього часу не погасив заборгованість за кредитом, тому у нього, станом на 31.01.2018р. обліковується заборгованість в загальному розмірі 73 884,03грн., яка складається із: 4 386,93 грн. заборгованість за кредитом; 65 502,62 грн. - заборгованість по відсоткам; штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00грн. штраф (фіксована частина); 3 494,48грн. штраф (процентна складова), що підтверджується наданими виписками по рахунку відповідача та складеним на її підставі розрахунком заборгованості (а.с. 8-9, 199-202).

За вказаних обставин, суд визнав підтвердженими вимоги банку до відповідача у заявленій сумі заборгованості в розмірі 73 884,03 грн., тому стягнув її з відповідача на користь банку у цьому розмірі.

В апеляційній скарзі відповідач наголошує на його неповідомленні судом про розгляд справи, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Дійсно, така підстава для обов`язкового скасування оскаржуваного рішення суду передбачена п. 3 ч. 3 статті 376 ЦПК України.

За матеріалами справи встановлено, що банком у позовній заяві визначено адресою місця мешкання відповідача ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , яку відповідачем вказано у анкеті-заяві від 02.08.2013р., та дані про таке місце реєстрації мались у копії паспорту відповідача ( а.с. 2, 37).

Судом за даними реєстраційного органу з`ясовано, що відповідач ОСОБА_1 на теперішній час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 46).

Але судові повістки направлялись на адресу: АДРЕСА_3 ( т. 1 а.с. 49, 53, 56, 60, 65, 69, 72). Та не отримувались ОСОБА_1 , повертаючись до суду із вказівкою про «закінчення терміну зберігання» ( т. 1 а.с. 51, 60, 70, 79-80), у зв`язку з чим суд декілька разів відкладав підготовче засідання ( т. 1 а.с. 63).

04.09.2018р. ухвалою суду в судовому засіданні, в яке сторони не з`явились, було закрито підготовче засідання ( т. 1 а.с. 74).

В судове засідання на 09.10.2018р. відповідачу судова повістка була направлена вже за адресою по АДРЕСА_2 , яка була отримана останнім 27.09.2018р. ( т. 1 а.с. 76, 77).

В суді 01.10.2018р. ОСОБА_1 отримав копію позовної заяви, про що розписався особисто, зазначивши, що раніше її не отримував (т. 1 а.с. 78), та 08.10.2018р. надав до суду відзив на позовну заяву банку, у якому зазначив свою адерсу місця проживання: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 102-107).

З наданої до відзиву копії паспорта відповідача вбачається, що 24.06.2016р. його знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджено довідкою голови ЖБК № 28 «Лазурний» ( а.с. 109-зворот, 112).

З матеріалів справи вбачається також, що у відповідача ОСОБА_1 був представник за довіреністю ОСОБА_2 ( т. 1 а.с. 122).

Та в судові засідання до 11.12.2018р. сторона відповідача повідомлялась в належний спосіб, про що свідчить участь ОСОБА_1 в судовому засіданні та заяви про відкладення розгляду справи його представника ОСОБА_2 .

В подальшому суд повідомляв ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , але повістки повертались без вручення із зазначення причини «закінчення терміну зберігання» ( т. 1 а.с. 235), але відповідач і його представник, попри це, з`явились у судове засідання 29.01.2019р., а також отримали судові повістки в наступне засідання на 04.03.2019р., в яке також з`явились і у ньому при оголошенні перерви отримали судові повістки в судове засідання на 24.04.2019р. ( т. 1 а.с. 248, 250-а, 250-б, т. 2 а.с. 3-4, 5-6).

Судове засідання 24 квітня 2019р. не відбулось у зв`язку із зайнятістю судді Іваненко О.В. у розгляді кримінального провадження ( т. 2 а.с. 9).

Судова повістка у наступне судове засідання на 04.06.2019р. направлена ОСОБА_1 на дві адреси: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , але з обох адрес повістки повернулись без вручення «за закінченням терміну зберігання» ( т. 2 а.с. 11-18).

Суд відклав розгляд справи на 02 липня 2019р. та знову спрямував судові повістки відповідачу на дві вказані адреси ( т. 2 а.с. 14-18), які також повернулись до суду без вручення із зазначенням про «закінчення терміну зберігання».

Але суд, попри не повідомлення відповідача ОСОБА_1 та його представника, розглянув у судовому засідання 02 липня 2019 справу із ухваленням заочного рішення.

Отже, в ході апеляційного провадження підтвердились доводи апеляційної скарги про неповідомлення відповідача про два судові засідання, та прийняття рішення у його відсутності, в той час як мались підстави для відкладення розгляду справи у зв`язку з неповідомлення відповідача, що є обов`язковою умовою для ухвалення заочного рішення.

За таких обставин, у зв`язку з процесуальним порушенням, передбаченим п. 3 ч. 3 статті 376 ЦПК України, оскаржуване рішення підлягає скасуванню із самостійним встановленням апеляційним судом обставин у справі, які, як вказує відповідач в апеляційній скарзі, судом були встановлені неправильно.

Суду апеляційної інстанції слід перевірити умови, на яких відбулось укладення договору між сторонами у справі, оскільки апелянт вказує, що його не ознайомлено з ними, наголошуючи лише на умовах, які маються у анкеті-заяві, підписання якої особисто ним не заперечується.

З анкети-заяви від 02.08.2013р. вбачається, що в якості банківського продукту, який бажав отримати відповідач у Приватбанку, останнім відмічено «Зарплатний пакет» та карту «Універсальна/Голд» із бажаним кредитним лімітом 300 грн. ( т. 1 а.с. 10).

Згідно інформації, наданої Приватбанком, 02.08.2013р. відповідач отримав картку № НОМЕР_1 зі строком дії до останнього дня 05/2017, тобто до 31.05.2017р. ( т. 1 а.с. 151).

З виписки по картрахунку відповідача вбачається, що йому було встановлено на цю картку кредитний ліміт у сумі 4 400 грн., яким він скористався, знімаючи готівкові кошти у банкоматах, розраховуючись карткою в аптечній та торгівельній мережі, а також періодично поповнюючи картку готівкою ( т. 1 а.с. 162-170).

Таким чином, надання кредитних коштів та користування ними за допомогою вказаної картки підтверджується матеріалами справи.

Що стосується істотних умов договору, то колегія в цій частині виходить із таких міркувань.

Банк вказував, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява, Пам`ятка клієнта, Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку складають між ним та банком договір, до якого шляхом підписання анкети-заяви приєднався відповідач. Та суд першої інстанції визнав такі доводи обгрунтованими.

Але колегія не погоджується з ними, оскільки вони суперечать матеріалам справи, нормам матеріального права та правовим позиціям Верховного Суду.

Так, оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У заяві-анкеті позичальника від 02.08.2013 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Також у анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомлений та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти до висновку про те, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений, при цьому умови договору повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625

цього Кодексу.

Тобто, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Заява - анкета позичальника від 02.08.2013 року не містить відомостей стосовно визначеної процентної ставки, а також у ній відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ "ПриватБанк", а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), зокрема, у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, витребувана судом на підставі клопотання відповідача ОСОБА_1 . Пам`ятка, у якій начебто містяться всі істотні умови договору, тарифи, банком на вимогу суду не надана.

За таких підстав, суд дійшов необґрунтованого висновку, що в даному випадку істотні умови договору були узгоджені з позичальником ОСОБА_1 .

Натомість, колегія зазначає, що до даних правовідносин неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Відповідно до частин 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 77, 78, 79 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі статтею 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не було надано під час розгляду справи в суді першої інстанції, доказів на підтвердження своїх позовних вимог в частині обґрунтованості нарахування відповідачу відсотків за користування кредитними коштами у відповідності до умов договору, оскільки, як встановлено вище, таких умов не містить жодній підписаний відповідачем наданий банком документ, долучений у цю справу. Така ж ситуація скалалась і щодо штрафів, які не були узгоджені з відповідачем.

До апеляційної скарги банком додана інша заява ОСОБА_1 , підписана ним 27.08.2007р. та Довідка про умови кредитування від цієї ж дати, які підписані відповідачем.

Але ці документи не можуть бути прийняті як докази у справі, оскільки позов пред`явлено лише на підставі анкети-заяви від 02.08.2013р., а тому інша анкета-заява та довідка про умови кредитування до неї, не стосуються правовідносин, що виникли між сторонами у справі.

За викладених обставин, колегія визнає необґрунтованими вимоги банку в частині нарахування та стягнення відсотків та штрафів з відповідача на підставі анкети-заяви від 02.08.2013р.

Вказане узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №14-131цс19 від 03 липня 2019 року.

Між тим, сума кредиту, отримана та не повернута відповідачем підлягає стягненню з нього, оскільки сторонами у анкеті-заяві не узгоджувались також і строоки повернення кредиту, а тому вважається, що згідно з приписами статті 530 ЦК України він повертається за вимогою кредитора.

Така позиція також міститься у вище наведеній постанові ВП ВС, та має бути врахована відповідно до положень статті 263 ЦПК України при вирішенні справ із застосуванням відповідних норм права, щодо яких її висловлено Великою Палатою. Та, переглядаючи цю цивільну справу, апеляційний суд не встановив підстав для відступу від цієї правової позиції.

З розрахунку заборгованості, який складений на підставі виписки про рух коштів по рахунку відповідача вбачається, що неповернута сума кредиту становить 4 386,93 грн., а тому на цю суму і слід задовольнити позов банку.

ОСОБА_1 зазначає, що він проходив військову службу під час мобілізації в особовий період, а тому має бути звільнений від відостків та неустойки у такому періоді.

Згідно з Витягом з наказу по особовому складу № 216-ос від 05 квітня 2016р., солдата ОСОБА_1 патрульного відділу прикордонної служби «Мелітополь залізничний» ІІ категорії (тип А) звільнено та виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення у запас за підпунктом «є» (призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України) пункт 1 частини 8 статті 26 Закону, без права носіння військової форми одягу. Виключити зі списків особового складу з 05 квітня 2016р. ( т. 1 а.с. 113).

Отже, ОСОБА_1 дійсно проходив військову службу з 05.03.2015р. по 05.04.2016р., що підтверджується військовим квитком та доданими до відзиву документами ( т. 1 а.с. 110- 111, 113-115).

Але, оскільки такі пільги передбачені п. 15 статті 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» лише щодо відсотків та неустойки, але ця норма не звільняє від повернення боргу за тілом кредиту, то з урахуванням визнання доведеними лише вимог щодо заборгованості за тілом кредиту, ці обставини для вирішення справи правового значення не мають.

Посилання відповідача на відсутність документів про правонаступництво АТ КБ «Приватбанк» після ПАТ КБ «Приватбанк» та відсутність повноважень у представників від нової юридичної особи позивача, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до наказу № 519 від 21.05.2018р. було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування на АТ КБ «ПРИВАТБАНК», але ЄДРПОУ цієї юридичної особи залишився незмінним 14360570, а тому не відбулось правонаступництва згідно зі статею 55 ЦПК України, оскільки не відбулось ніякої реорганізації, припинення, злиття тощо. А тому підстав вважати, що судом не дотримано вимог статті 55 ЦПК України колегія не вбачає.

Довіреність, видана на представництво інтересів ПАТ КБ «Приватбанк», також не втрачає свою чинність із перейменуванням банку на АТ КБ «Приватбанк» та діє до спливу її терміну. Тому всі представники банку позивача були повноважними під час розгляду справи судом першої інстанції.

Отже, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія визнає їх частково обґрунтованими, внаслідок чого у відповідності до вимог п. 3 ч. 3 статті 376 ЦПК України скасовує оскаржуване у цій справі судове рішення про задоволення позову банку та приймає постанову про часткове задоволенні позову банку щодо вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 4 386,93 грн., а в решті вимог відмовляє у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Приймаючи нове судове рішення, колегія у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України вирішує питання щодо розподілу судових витрат, якими є сплачений сторонами судовий збір.

Приватбакном сплачено за подання позову матеріального характеру на суму 73 884,03 грн. судовий збір в сумі 1762 грн., а задоволено позов на суму 4 386,93 грн., тому йому належить до компенсації судовий збір на суму: 4 386,93 х 1762 : 73884,03 = 104,62 грн.

Відповідачем сплачено судовий збір за подання заяви про переглідя заочного рішення в сумі 405 грн., за подання апеляційної скарги 2 643 грн., а всього 3048 грн., відмовлено позивачу в задоволенні позову на суму 69 497,10 грн., тому йому належить до компенсації судовий збір в сумі: 3048 х 69 497,10 : 73884,03 = 2 867,02 грн.

Взаємозарахуванням виводиться сума судового збору, яку банк має компенсувати відповідачу: 2 867,02 104,62 = 2762,40 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 липня 2019 року у цій справі скасувати.

Позов АТ «КБ «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за договором, оформленим анкетою-заявою від 02.08.2013р., в сумі 4 386 ( чотири тисячі триста вісімдесят шість) гривень 93 копійки.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з АТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2 762 ( двох тисяч сімиста шестидесяти двох) гривень 40 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 29 грудня 2020 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.