№ 207/3068/19
№ 2/207/175/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Тюлюнової В.Г.

при секретарі Куцевол Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя.

ВСТАНОВИВ:

10 вересня 2019 року до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшла вищезазначена позовна заява про розподіл майна подружжя. Позов обґрунтовано тим, що 01 вересня 1990 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб. 18 листопада 2019 року шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська. За час шлюбу сторонами за спільні кошти був збудований будинок за АДРЕСА_1 . Під час отримання документів на збудований будинок за усною домовленістю між подружжям було вирішено всі документи на будинок оформлювати на ім`я чоловіка. Шлюб між подружжям розірваний, позивачка просить визнати за нею право власності на 1/2 частину вищезазначеного будинку.

23 жовтня 2019 року відкрито провадження по справі та було призначено підготовче засідання на 11 грудня 2019 року. 11 березня 2020 року справу призначену до розгляду по суті.

Сторони та інші учасники справи скористалися своїм правом на подання заяв по суті справи. Позивач предмет або підставу позову не змінювала, позовні вимоги теж не змінювала.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, про шо вказано у відзиві на позовну заяву. Але під час розгляду справи по суті відповідач заявив клопотання про приєднання до матеріалів справи заяви, в якій визнає позовні вимоги позивача в частині визнання права власності за позивачем Ѕ частини житлового будинку за АДРЕСА_1 .

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, керуючись завданнями цивільного судочинства, оцінюючи належність та допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 вересня 1990 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано міським відділом РАЦС м.Дніпродзержинська, за актовим записом № 538.

Від шлюбу сторони мають повнолітню доньку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає із батьком.

Під час судового розгляду було встановлено, що 18 листопада 2019 року шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

За час шлюбу сторонами був збудований житловий будинок за АДРЕСА_1 , що є їх спільною сумісною власністю.

Вказане підтверджується наявними в справі документами (доказами) та визнається сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Відповідно до п. 3 та п. 4 ч. 3 ст. 178 ЦПК України, відзив на позовну заяву повинен містити, зокрема: у разі повного або часткового визнання позовних вимог - вимоги, які визнаються відповідачем; обставини, які визнаються відповідачем, а також правову оцінку обставин, надану позивачем, з якою відповідач погоджується.

Виходячи із того, що в матеріалах справи наявні докази щодо майна, яке позивач просить суд розділити між сторонами та те, що відповідач визнає позов, суд не має жодних сумнівів щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу) (ст. 60 СК України).

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі (ч.1 ст.71 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У зв`язку із тим, що відповідач визнав позов, позивач вважає за необхідне судові витрати розділити порівну між нею та відповідачем, про що заявила клопотання під час судового розгляду. Відповідач не заперечував проти задоволення цього клопотання. На підставі вищезазначеного, суд вважає за необхідне судові витрати розділити порівну між сторонами.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Стягнути зОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку розподілу судових витрат 1734, 83 грн.

На підставі викладеного, та керуючись ст. 60, 70, 71 СК України, ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН - НОМЕР_1 , право власності на Ѕ частину житлового будинку під АДРЕСА_1 , загальною площею 162,0 м.кв., житловою площею 101,0 м.кв.

Стягнути зОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН - НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН - НОМЕР_1 , в порядку розподілу судових витрат 1734 (одна тисяча сімсот тридцять чотири) гривень 83 коп.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.Г. Тюлюнова