ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Поливач Л.Д.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім», ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 відшкодування збитків за втрату товарної вартості КТЗ у сумі 17 832,00 грн., витрати на здійснення оцінки збитків у сумі 1200, 00 грн., витрати на правову допомогу за супроводження справи про адміністративне правопорушення в сумі 1 500,00 грн., а всього 20 532,00 грн. та стягнути з ПрАТ «Київський страховий дім» на її користь страхове відшкодування в сумі 29 836, 82 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23 липня 2018 року у м. Києві сталася ДТП за участю належного їй автомобіля «Toyota», д.н.з. НОМЕР_1 , та автомобіля «Opel», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , цивільно-правова відповідальність якого на той час була застрахована у ПрАТ «Київський страховий дім», а постановою Подільського районного суду міста Києва від 27 вересня 2018 року відповідача ОСОБА_1 було визнано винним у скоєній цієї ДТП.

Вказує, що внаслідок ДТП її автомобіль було пошкоджено, а відповідно до звіту № 07/10/18 від 02 жовтня 2018 року ФОП ОСОБА_3 , вартість матеріального збитку заподіяного власнику транспортного засобу становить 47 668, 82 грн., вартість відновлюваного ремонту становить 29 836,82 грн., втрата товарної вартості КТЗ становить 17 832,00 грн., тому вона у встановленому законом порядку звернулася до ПрАТ «Київський страховий дім» з вимогою виплатити страхове відшкодування, однак страхове відшкодування до цього часу не виплачене, а ОСОБА_1 добровільно також не відшкодовує завдану шкоду, зокрема не сплатив вартість втрати товарної вартості автомобіля.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року позов задоволено частково, стягнуто з ПрАТ «Київський страховий дім» на користь ОСОБА_2 32 007 грн. 69 коп., з яких: 29836 грн. 82 коп. - вартість відновлювального ремонту; 751 грн. 08 коп. - витрати на проведення оцінки вартості матеріального збитку; 938 грн. 85 коп. - витрати на професійну правничу допомогу; 480 грн. 94 коп. - судові витрати по сплаті судового збору; стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивачки 19 129 грн. 53 коп., з яких: 17 832 грн. 00 коп. - втрата товарної вартості; 448 грн. 92 коп. - витрати на проведення оцінки вартості матеріального збитку; 561 грн. 15 коп. - витрати на професійну правничу допомогу; 287 грн. 46 коп. - судові витрати по сплаті судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема вказує, що автомобіль позивачки вже було відновлено, тому розмір витрат має бути визначений, виходячи з розміру реально сплачених коштів на ремонт транспортного засобу, а не відповідно звіту спеціаліста, крім того, на його думку, позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувалися реальні збитки, що судом було безпідставно стягнуто з нього витрати по оплаті послуг з оцінки вартості матеріального збитку, оскільки ці витрати вже були включені до реєстру вимог кредиторів та акцентовані ПрАТ «Київський страховий дім», через що, вся сума цих витрат підлягає стягненню саме зі страховика, а також, що місцевий суд безпідставно стягнув з нього витрати на правову допомогу, які були понесені у справі про адміністративне правопорушення, оскільки ці витрати не стосуються даної справи.

У свою чергу, ОСОБА_2 через свого представника подала відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується з висновками суду першої інстанції та зокрема зазначає, що ОСОБА_1 не заперечує наявності своєї вини у скоєнні ДТП і не заперечує спричинення матеріальної шкоди власнику автомобіля, тому доводи апелянта щодо відсутності підстав для стягнення з нього майнової шкоди є безпідставними, крім того вказує, що станом на дату розгляду справи вказаний автомобіль не ремонтувався, а надані відповідачем фотографії автомобіля не є допустимими і достовірними доказами, оскільки добуті не процесуальним шляхом, а їх походження сумнівне та невідоме, позаяк у ОСОБА_1 відсутній доступ до автомобіля позивачки. Також посилається на те, що розмір майнової шкоди, завданої власнику автомобіля, підлягає оцінці кваліфікованим суб`єктом оціночної діяльності та полягають у витратах, які особа понесла та мусить понести для відновлення свого порушеного права, тому посилання апелянта на те, що розмір матеріальної шкоди має бути визначений з розміру реально понесених витрат позивачки, вважає безпідставними. Крім того, сума витрат на проведення експертного дослідження, понесені позивачкою, також є збитками, які реально понесені та підлягають стягненню з відповідачів, через що просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

У подальшому, апелянт ОСОБА_1 надав заперечення, в яких посилається на недостовірність відомостей, які вказані у відзиві ОСОБА_2 , позаяк автомобіль позивачки на даний час вже відремонтовано, що було перевірено ним особисто на автостоянці, де знаходиться цей автомобіль, однак судом не було досліджено доказів, наданих ним на підтвердження цих обставин.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що транспортний засіб позивачки зазнав механічних пошкоджень внаслідок ДТП, яка відбулась з вини ОСОБА_1 , цивільно-правова відповідальність якого була застрахована у ПрАТ «Київський страховий дім», однак страховик не сплатив суму страхового відшкодування, через що суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ПрАТ «Київський страховий дім» на користь позивачки невиплаченого страхового відшкодування в сумі 29 836, 82 грн. При цьому, суд також виходив з того, що реальні збитки, завдані позивачці з вини ОСОБА_1 , не обмежуються витратами на відновлення транспортного засобу, а й включають втрату його товарної вартості, і страхове відшкодування є недостатнім для повного відшкодування завданої позивачці шкоди, тому з ОСОБА_1 , як з винної у ДТП особи, підлягає стягненню на користь позивачки втрати товарної вартості автомобіля у розмірі 17 832,00 грн., крім того, на користь позивачки підлягає стягненню витрати на професійну правничу допомогу та витрати на проведення оцінки вартості матеріальної шкоди, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.07.2018 року по вул. Мостицькій, 11 у м. Києві сталася ДТП за участю належного позивачці автомобіля «Toyota», д.н.з. НОМЕР_1 , та автомобіля «Opel», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 27.09.2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України.

Відповідно до Звіту № 07/10/18 від 02.10.2018 року щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику транспортного засобу «Toyota», д.н.з. НОМЕР_1 , який складений ФОП ОСОБА_3 , вартість матеріального збитку становить 47 668, 82 грн., вартість відновлюваного ремонту становить 29 836 ,82 грн., втрата товарної вартості КТЗ становить 17 832,00 грн.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 станом на 23.07.2018 року була застрахована у ПрАТ «Київський страховий дім», відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АМ № 4093937 від 08.05.2018 року, з лімітом відповідальності у 100 000, 00 грн.

30.07.2018 року ОСОБА_2 звернулась до ПрАТ «Київський страховий дім» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування, проте ПрАТ «Київський страховий дім» не виплатив позивачці розмір страхового відшкодування.

Як вбачається із звіту № 07/10/18 від 02.10.2018 року, складеного ФОП ОСОБА_3 , щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику транспортного засобу «Toyota», номерний знак НОМЕР_1 , вартість матеріального збитку становить 47 668, 82 грн., вартість відновлюваного ремонту становить 29 836, 82 грн., втрата товарної вартості КТЗ становить 17 832,00 грн.

ПрАТ «Київський страховий дім» з апеляційною скаргою не зверталося, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ПрАТ «Київський страховий дім» на користь позивачки суми страхового відшкодування у розмірі 29 836,82 грн. не оскаржується, тому судове рішення у цій частині не є предметом перегляду відповідно до ст. 367 ЦПК України.

Пунктом 1 частини 2 статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Згідно з пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092 (далі - Методика) вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до пункту 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Отже, за змістом вказаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).

Відповідно до пункту 8.6.1 Методики величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) - деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики).

Тобто величина втрати товарної вартості нараховується в разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюються як методами відновлення, так і методами заміни пошкодженої: деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації, усіх типів КТЗ.

Пунктом 8.6.2 Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема в разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо) (підпункт «е»).

Отже, нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли провадиться ремонт окремих деталей, вузлів і агрегатів, а також у разі заміни деталей, якщо це впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості транспортного засобу. Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля (заміна двигуна на новий, заміна фар, ліхтарів, скла, шин тощо).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-760цс15 від 16 грудня 2015 року.

Відповідно до пункту 32.7 статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкоду, пов`язану із втратою товарної вартості транспортного засобу, страховик не відшкодовує.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі, особою, яка її завдала.

Згідно з ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

Системний аналіз пункту 32.7 частини першої статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статті 22, абзацу третього пункту 3 частини першої статті 988, статей 1166, 1187, 1194 ЦК України, пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що оскільки внаслідок ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_1 , було завдано механічних пошкоджень деталям кузова належного позивачці транспортного засобу, які підлягають ремонту та фарбуванню, при цьому реальні збитки, завдані позивачці, не обмежуються витратами на відновлення транспортного засобу, а й включають втрату його товарної вартості, яка не відшкодовується страховиком та підлягає стягненню з винної особи, а тому місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_1 на користь позивачки 17 832 грн. 00 коп. втрати товарної вартості та 448 грн. 92 коп. витрат на проведення оцінки вартості матеріального збитку.

Доводи апелянта про те, що звіт про оцінку вартості збитку власнику автомобіля не доводить реального розміру збитків позивачки, та що відшкодуванню підлягають лише реально понесені витрати позивачки, а не вартість збитку, визначена суб`єктом оцінювання, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки збитками є витрати, які особа понесла чи має понести у зв`язку із відновленням свого порушеного права, і такий розмір у сукупності був оцінений кваліфікованим суб`єктом оцінки та визначений у звіті, який відповідачем не спростовано, і заперечуючи проти висновків, викладених у звіті, відповідач не надав суду доказів на спростування цих висновків, не заявляв клопотань про проведення судової експертизи, а тому ці доводи не впливають та не спростовують обґрунтованих висновків суду у цій частині.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що місцевий суд безпідставно стягнув з ОСОБА_1 на користь позивачки 561 грн. 15 коп. витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки процесуальним законом не передбачено можливість покладення на сторону судових витрат, понесених в іншій справі, тому рішення суду у цій частині підлягає скасуванню.

Докази та обставини щодо іншої частини оскаржуваного рішення, на які посилається апелянт, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні місцевим судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в іншій частині, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу підлягає скасуванню, з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні цих вимог, а у іншій частині оскаржуване судове рішення в частині вимог до ОСОБА_1 підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року у частині стягнення з ОСОБА_1 561 грн. 15 коп. витрат на професійну правничу допомогу - скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

У іншій частині оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині вимог до ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: