Головуючий суду 1 інстанції - Кордюкова Ж.І.
Доповідач -Кострицький В.В.
Справа № 428/5768/20
Провадження № 22-ц/810/820/20
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇН

17 грудня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Кострицького В.В.

суддів: Стахової Н.В., Лозко Ю.П.

за участю секретаря судового засідання Сінько А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об`єднання Азот»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 02 вересня 2020 року за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» (далі ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в обґрунтування заявлених вимог зазначив, що з 01 січня 2005 року працював на підприємстві відповідача та наказом № 0420КП від 01 листопада 2017 року був звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Однак відповідач не провів з ним повного розрахунку в день звільнення, а саме не виплатив заробітну плату в сумі 55596,85 грн. 19 жовтня 2018 року після звернення з заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та видачею судового наказу № 428/13100/18 від 19.10.2018 року з позивачем було проведено розрахунок. У зв`язку з викладеним, просив суд стягнути з ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням суми індексації у розмірі 422888,87 грн.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 02 вересня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.11.2017 року по 21.05.2020 року, без утримання податків й інших обов`язкових платежів в сумі 55 596 грн та судові витрати в сумі 555,82 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 02 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на неповний та не всебічний розгляд справи судом першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні помилково посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у справі №761/9584/15-ц від 26 червня 2019 року так, як схожі за своїм характером з іншими справами, стосовно колишніх працівників ПАТ «КБ «Надра» за своєю сутністю розглядались про стягнення заборгованості розрахунками у вигляді заробітної плати за роботу у вихідні дні, пов`язані із перебуванням на семінарах, які проводив роботодавець, що різниться із категорією справ про стягнення середнього заробітку за несвоєчасну виплату заробітної плати колишнім працівникам ПрАТ «СО АЗОТ» та в своєму рішенні суд першої інстанції не наводить жодного розрахунку, щодо стягнення суми у розмірі 55 596грн( без утримання податків й інших обов`язкових платежів), що фактично дорівнює розміру заборгованості по заробітній платі, що фактично складає лише 13% від того, що мав би позивач отримати відповідно до гарантованої йому ст.117 КЗпП України суми.Виходячи з Міжнародних правових актів, Конституції України, законів України та підзаконних актів, рішень Конституційного Суду України урегульовано питання оплати праці та захисту прав найманих працівників судом прийнято не обґрунтоване рішення з порушенням процесуальних прав.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 06 листопада 2020 року відповідачу роз`яснювалося право подати до Луганського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі, проте від ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» не надійшло відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на доводи викладені в апеляційній скарзі.

Представник ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот», зазначені відносини припинились 01.11.2017 року за власним бажанням позивача на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 (а.с. 8-15).

На момент звільнення позивача заборгованість по заробітній платі становила 55596,85 грн., про стягнення якої 19.10.2018 року Сєвєродонецьким міським судом Луганської області був виданий судовий наказ та відкрито виконавче провадження (а.с. 16-19).

ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» 22.05.2020 року виплатило позивачу борг по заробітній платі в повному обсязі в сумі 55596,85 грн., що підтверджується копією виписки по договору з банківського рахунку позивача від 30.06.2020 року, виданої АБ «Кліринговий дім» (а.с. 21).

Відповідно до ПКМУ № 100 середньогодинна заробітна плата ОСОБА_1 складає 80,34 грн., середньомісячна кількість часів за період - 171,8 год., середньомісячна заробітна плата - 13802,41 грн., що підтверджується довідкою ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» № 39535 від 04 червня 2020 року про середню заробітну плату (а.с. 20).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 частково, суд виходив з того, що єдиним документом, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), є сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданий Торгово-промисловою палатою України, складений та засвідчений уповноваженими особами із засвідчення форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили) та зареєстрований в Реєстрі сертифікатів про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Суд першої інстанції зазначив, що Науково-правовий висновок від 28.11.2017 року №3800/2/21-10.2 не є сертифікатом (висновком, довідкою, підтвердженням) засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а є письмовою думкою певних фахівців у галузі права стосовно спірних правовідносин, висловленою за приватним замовленням відповідача лише на підставі відомостей та документів наданих ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот», а тому даний висновок не є належним та допустимим доказом у даній справі та судом до уваги не приймається.

З урахуванням викладених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 02 листопада 2017 року по 22 травня 2020 року в суммі 55596 гривень.

Вказані обставини та висновки суду першої інстанції підтверджуються матеріалами справи та відповідають вимогам закону, зазначеному в тексті оскаржуваного рішення.

Під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використанням у частині другій статті 233 КзПП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того чи було здійснене нарахування таких виплат.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Апелянт вважає , що на виконання своїх зобов`язань у соціальній сфері Україна урегулювала питання виплати заробітної плати, а також передбачила гарантії того, що її своєчасна і у повному обсязі виплата є реальною , оскільки гарантована негативними для власника наслідками фінансового характеру у разі порушення вказаних імперативних норм. І стаття 117 КзПП України передбачає не санкції у розумінні ЦК України за невиконання фінансового зобов`язання, а саме гарантії дотримання роботодавцем прав найманого працівника на своєчасне та у повному обсязі отримання заробітної плати.

Від законодавства вимагається, щоб суспільні правовідносини були обумовлені справедливим порядком та правилами поведінки у контексті розумного зважування протилежних інтересів. Тобто при створенні правових норм має бути справедливо вирішено проблеми, що виникають суспільних правовідносинах. При застосуванні вказаних норм втрутитися у їх зміст з погляду верховенства права та справедливості можна лише у ситуації , коли закон «стає кричущо несправедливим, несумісним зі справедливістю, коли закон як «несправедливе право» категорично відкидає та заперечує справедливість». У іншому випадку правозастосування не відповідатимуть принципу поділу влади, суперечитимуть конституційним принципам рівності.

Також апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково послався на трудові спори колишніх працівників ПАТ «КБ «Надра», які відрізняються у суті спору із позовом який подав апелянт.

Так апелянт посилається на те, що у справах, щодо стягнення середнього заробітку за несвоєчасну виплату заробітної плати з ПАТ «СО АЗОТ» за період 2017-2020 років завершувалась стягненням заборгованості у повному обсязі.

Вводячи обмеження розміру виплат за порушення строків виплати заробітної плати, суд першої інстанції порушує вище наведені норми щодо гарантій своєчасності та повноти виплат заробітної плати, тому що працедавець може безпідставно і необмежено у часі затримувати виплати працівникові сум, які він повинен отримати при звільнення, оскільки тепер їх обмежений , як в даному випадку, лише розміром заборгованості по заробітній платі.

Апелянт вважає, що ті працівники , які звернулися раніше до суду про стягнення такої виплати с ПАТ «СО АЗОТ» є більш «привілейованим», ніж ті , що звертаються до суду пізніше, що свідчить про відсутність рівності та звуження прав.

Також апелянт, звертає увагу, що судом першої інстанції не наведено жодного розрахунку , щодо задоволення його вимог частково та виплати лише 55569 грн.

Оцінюючи письмові аргументи учасників справи та висновки суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Колегія суддів бере до уваги правову позицію викладену впостанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц, у якій було здійснено відступ від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вказано, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Ураховуючи зазначену правову позицію, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду, щодо необхідності зменшити розмір стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, адже його розмір в сумі 422888,87 грн є неспівмірно великим, та не буде відповідати принципу пропорційності, а саме забезпеченню розумного балансу між приватними і публічними інтересами. Щодо визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 55596 грн., судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції ,тому, що розмір заборгованості по заробітній платі та сумма стягнутого відшкодування співмірні. Крім того позивач не навів у позові та не довів під час судового розгляду розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. Позивач, не посилався на конкретні рішення суду пов`язані зі стягенням середього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з ПАТ "СО АЗОТ".

Також слід зазначити, що апелянтом не наведено належних доказів, під час судового розгляду, про наслідки від недоотриманих матеріальних втрат.

За таких обставин, доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 02 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 18 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді: