ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/788/20
Провадження №2/477/487/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судового засідання Бітюковою С.В.,

розглянувши в м. Миколаєві без участі сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

Позивач в травні 2020 році первісно звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) про визнання за ним в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог вказував, що після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на житловий будинок, який вона успадкувала, але не перереєструвала на своє ім`я. Однак оформити спадщину він не взмозі через те, що через відсутність належним чином оформленого правовстановлюючого документу, а також через наявності ще одного спадкоємця його сестри ОСОБА_4 .

Посилаючись не те, що є спадкоємцем першої черги після смерті матері і прийняв спадщину, а наявними копіями правовстановлюючих документів підтверджується належність бабусі будинку на праві власності, після смерті якої він перейшов до його матері, тому просив, з врахуванням згоди на оформлення спадщини іншої спадкоємиці, оформити в порядку спадкування право власності на будинок особисто за ним.

Під час розгляду справи збільшив свої вимоги і просив також встановити юридичні факти: факт родинних відносин між його матір`ю ОСОБА_6 та її матір`ю ОСОБА_7 , а також факт належності померлій ОСОБА_7 правовстановлюючого документу на будинок свідоцтва про право власності від 03 жовтня 1989 року. Вказував, що в написанні імені бабусі в документах є відмінність: в одних записано її ім`я « ОСОБА_8 », а в інших « ОСОБА_9 ». Це також заважає нотаріальному оформлення спадщини, тому звернувся до суду за встановленням цих юридичних фактів.

В судове засіданні сторони не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином. Позивач надав заяву з проханням розглядати справу без його участі та задовольнити позов. Відповідачка також надала суду письмову заяву з

проханням розглянути справу без її участі, вказавши в заяві, що визнає позов і не заперечує проти його задоволення.

Суд, вважаючи можливим здійснити розгляд справи без участі сторін, дослідивши матеріали та докази справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7 , яка на час смерті проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 .

Після її смерті відкрилася спадщина, в тому числі на нерухоме майно у виді житлового будинку, розташованого за цією ж адресою.

Часом відкриття спадщини є день її смерті.

У разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні норми ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до ст. 549 цього ж Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ч. 2 ст. 548 ЦК Української РСР 1963 року).

Відповідно до ст. 524 цього Кодексу спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Згідно зі ст. 525 та ст. 526 ЦК Української РСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу; місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, місце знаходження майна або його основної частини.

Статтями 529 та 530 того ж Кодексу передбачено хто із осіб відноситься до першої та другої черги спадкоємців за законом, в тому числі до спадкоємців першої черги відносяться дружина та діти померлого. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Даних про те, що за свого життя ОСОБА_7 склала заповіт, не встановлено.

Відповідно до довідки Михайло-Ларинської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 13 вересня 2017 року на час смерті з ОСОБА_7 проживали її дочка ОСОБА_5 , зять ОСОБА_10 та троє онуків.

Її дочка ОСОБА_5 , яка таким чином прийняла спадщину, відноситься до спадкоємців першої черги за законом.

В той же час, вона померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і за свого життя не встигла переоформити спадкове право власності на житловий будинок. На час смерті вона проживала в АДРЕСА_1 .

Слід відмітити, що Постановою Верховної Ради України № 1377-VIII від 19 травня 2016 року «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський.

Відповідно до довідки Михайло-Ларинської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 13 вересня 2017 року (вих. № 871) з ОСОБА_5 на час смерті проживали: син ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_4 (відповідачка), яка після одруження в 2017 році стала мати прізвище ОСОБА_11 .

Інших спадкоємців за законом або спадкоємців за заповітом судом не встановлено.

Згідно з відповіддю Вітовської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 02 червня 2020 року спадкова справа після її смерті не заводилася.

На час смерті ОСОБА_5 діяли положення Цивільного кодексу України 2003 року (далі ЦК України).

Так, норми ч.ч.1-4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Цивільний кодекс України передбачає два види спадкування: за законом і за заповітом (ст. 1217 ЦК України).

Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Оскільки заповіту ОСОБА_5 не встановлено, то спадкування після її смерті повинно здійснюватися за законом.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України до спадкоємців першої черги відносяться діти, дружина та батьки померлого.

Позивач та відповідачка є дітьми померлої ОСОБА_5 і відносяться до спадкоємців першої черги за законом після її смерті.

В той же час, при підготовці документів по спадкуванню ними було з`ясовано, що неможливо документально однозначно підтвердити родинні відносини між матір`ю та бабусею, а також підтвердити належність померлій правовстановлюючого документу на будинок.

Так, на підтвердження права власності на будинок бабусі позивача було оформлено свідоцтво про право власності від 03 жовтня 1989 року, видане виконавчим комітетом Пересадівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, в якому її прізвище власника записано на російській мові « ОСОБА_12 ».

В свідоцтві про її смерть, виданого 07 квітня 1989 року її повне ім`я записано також на російській мові « ОСОБА_13 »; місце смерті с. Михайло-Ларине Вітовського району Миколаївської області.

Крім того, в свідоцтві про народження її дочки ОСОБА_14 (після одруження ОСОБА_5 ), виданого 27 листопада 1954 року Михайло-Ларинською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області, також на російській мові записано її матір « ОСОБА_12 ». В цьому свідоцтві записано крім того, що вона народилася в с. Михайло-Ларине Жовтневого району Миколаївської області.

Згідно зі свідоцтвом про одруження, виданого 21 листопада 1975 року Пересадівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області,

ОСОБА_14 , одружившись та зареєструвавши в той же день шлюб з ОСОБА_10 , змінила своє прізвище на ОСОБА_15 .

Відповідно до свідоцтва про народження їх сина, виданого 18 вересня 1980 року Пересадівською сільською радою Миколаївської області, у них ІНФОРМАЦІЯ_3 того ж року народився син ОСОБА_1 (в свідоцтві його прізвище на російській мові записано без апострофу).

В той же час, в паспорті позивача серії НОМЕР_1 записано, що він має прізвище ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

При цьому у свідоцтві про смерть його матері серії НОМЕР_2 , виданого 12 серпня 2016 року Михайло-Ларинською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області, записано про смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

Проте у суда не виникає сумніву щодо родинних відносин між позивачем та померлою ОСОБА_5 та позивачем ОСОБА_1 , оскільки їх прізвища не співпадають тільки у написанні апострофу після букви «П», але співпадання всіх інших даних, зокрема і всіх букв у прізвищі, місця проживання народження, смерті, вказує, що позивач є сином ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак відмінне написання імені та прізвища в документах померлої бабусі ОСОБА_12 не дає можливості однозначно стверджувати про родинні відносини між нею та ОСОБА_5 як матері та дочки і про належність їй правовстановлюючого документу на житловий будинок.

Згідно зі ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи і про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України).

В ч. 1 ст. 315 цього ж Кодексу визначено які суд розглядає факти, що мають юридичне значення суд розглядає, зокрема і факт родинних відносин та факт належності правовстановлюючого документу (п.п. 1,6).

З положень ст. 316 ЦПК України вбачається, що у разі справи про окреме провадження повинні розглядатися спільно в одному провадженні разом з позовними вимогами, які стосуються визнання права власності на майно. Тобто позивачем правомірно завлено до суду прохання встановити факт родинних відносин разом з вимогою визнати за ним право власності на спадкове майно.

Виходячи зі співпадання по батькові прізвища (в більшій частині), місця народження, місця проживання та смерті в зазначених вище документах, слід зробити висновок, що ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була дочкою ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також, що свідоцтва про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , видане Пересадівською сільською радою цього ж району належало ОСОБА_7 .

За пунктами 4.1, 4.15, 4.18, 4.20 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус перевіряє наявність спадкоємців, які прийняли спадщину, а також наявність правовстановлюючих документів, у разі їх відсутності, роз`яснює про вирішення такого питання в судовому порядку. Що і стало підставою для звернення позивача до суду із даним позовом.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За загальним правилом, визначеним ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині спадкоємців, якщо їх не один, є рівними.

В той же час, відповідачка ОСОБА_4 не бажає оформляти спадщину, про що надала відповідну письмову заяву на адресу суду про відмову від спадщини. Суд допускає, що виходячи з її тексту вона дійсно не заперечує проти оформлення всієї спадщини позивачем і відмовляється від неї на її користь.

Частиною 2 та 3 цієї статті передбачено, що спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них, а якщо ж це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, зміна розміру часток у спадщині спадкоємцями має бути вчинена за письмовою угодою, посвідченою нотаріусом. Проте в нотаріальному порядку оформити таку домовленість вони не можуть через відсутність належним чином оформленого правовстановлюючого документу на ім`я спадкодавиці.

Також у ч. 2 ст. 1278 ЦК України передбачено, що кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі.

Таким чином, законом, хоча й визначена рівність часток спадкоємців у спадщині, однак не забороняє розподіл спадщини між ними (в тому числі нерухомого та рухомого майна) відповідно до їх законних часток.

Дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджено, що будинок з господарськими спорудами, належав ОСОБА_12 і дане майно після її смерті перейшло в порядку спадкування до дочки ОСОБА_5 , а після її смерті входить до складу спадщини і в порядку спадкування повинно відійти спадкоємцям. В своїй заяві суду відповідачка вказала, що відмовляється від спадщини і не заперечує проти її оформлення позивачем, тому суд вбачає, що між спадкоємцями була досягнута домовленість про поділ майна, за яким будинок має в порядку спадкування відійти позивачу.

Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, він не можуть захистити своє спадкове майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на нерухомість в порядку спадкування.

Керуючись ст. ст. 4, 19, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Встановити факт родинних відносин, відповідно до якого ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була дочкою ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановити юридичний факт належності ОСОБА_7 правовстановлюючого документу свідоцтва про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , який вона успадкувала в порядку спадкування за законом після смерті своєї матері ОСОБА_16 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду через Жовтневий районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Суддя Р.В. Козаченко