ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7078/20 Справа № 205/4026/19 Суддя у 1-й інстанції - Шавула В. С. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 травня 2020 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування в особі Управління служби у справах дітей Новокодацької районної у м.Дніпрі ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Управління служба у справах дітей Новокодацької районної у м.Дніпрі ради про визначення місця проживання дітей, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2019 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування в особі Управління служби у справах дітей Новокодацької районної у м.Дніпрі ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей.

В вересні 2019 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшола зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Управління служба у справах дітей Новокодацької районної у м.Дніпрі ради про визначення місця проживання дітей.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 травня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 третя особа Орган опіки та піклування в особі Управління служби у справах дітей Новокодацької районної у м.Дніпрі ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей, - задоволено.

Розірвано шлюб, зареєстрований 17 січня 1998 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради міста Дніпропетровська, за актовим записом №15, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Прізвище « ОСОБА_3 » після розірвання шлюбу залишено без змін.

Визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_2 .

Стягнуто із ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , судовий збір в сумі 1536,80 грн. (одна тисяча триста шість грн. 80 коп.).

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа Управління служба у справах дітей Новокодацької районної у м.Дніпрі ради про визначення місця проживання дітей - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 травня 2020 року у справі №205/4026/19 та постановити нове рішення, яким встановити місце проживання дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 разом з матір`ю ОСОБА_1 .

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 травня 2020 року просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 травня 2020 року та рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 травня 2020 року залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно актового запису №374, складеного 17 січня 1998 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради міста Дніпропетровська, сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі (том 1 а.с.11).

На підставі рішення Краматорського міського суду Донецької області від 06 серпня 2009 року сторони усиновили малолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с.12,13,14,15).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 разом з неповнолітніми дітьми зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.16).

Власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 26.04.2012 року (том 1 а.с.17,19).

Згідно акту обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , умови проживання в чотирьохкімнатній квартирі задовільні, в квартирі зроблено ремонт, наявні всі необхідні меблі, побутова техніка, є водо-теплопостачання, у дітей окремі кімнати та створені всі необхідні умови для їх проживання (том 1 а.с.34).

Також, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_3 (том 1 а.с.211).

Згідно акту обстеження умов проживання ОСОБА_1 , вбачається, що вона проживає у трикімнатній квартирі, в якій зареєстрована також ОСОБА_7 , умови проживання задовільні, для дітей є окремі кімнати: одна для хлопчиків, одна для дівчинки, є спальні місця, стіл для навчання та дозвілля. Для дітей створені належні умови для проживання, виховання та розвитку (том 1 а.с.211).

ОСОБА_2 працює в Дніпровській філії «Партнер» Приватного підприємства «Алкогрупа», починаючи з 03 грудня 2018 року на посаді комерційного директора (том 1 а.с.66,67), його дохід на період з грудня 2018 року по травень 2019 року складає 26500,00 грн. На обліку у лікаря-нарколога не перебуває, психіатричних протипоказань не має, станом на 26.03.2019 року не знятої чи не погашеної судимості не має, в розшуку не перебуває (том 1 а.с.25,26).

Діти навчаються в КЗО «Середня загальноосвітня школа №143» ДМР (том 1 а.с.27). За місцем навчання характеризуються позитивно, товариські, комунікабельні, працелюбні та доброзичливі діти. За здоров`ям, вихованням та зовнішнім виглядом дітей піклується батько, з яким вони проживають. Мати дітей батьківські збори не відвідує (том 1 а.с.28,29,30).

Висновком органу опіки та піклування Новокодацької районної у м. Дніпрі ради №1/14-116 від 06.08.2019 року визнано за доцільне в інтересах дітей визначити місце проживання малолітніх: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.206-207).

Відповідно до висновку експерта № 15/14.1/166 від 21.02.2020 року за результатами проведення психологічного вивчення та спрямованого спостереження за поведінкою дітей, ознак негативного ставлення до сім`ї в якій вони проживають на даний час, не виявлено. здатні надавати оцінку відношенню кожного з батьків до них; на момент проведення психологічного дослідження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виявляли ознаки прихильності до свого батька ОСОБА_2 , з яким вони проживають; явного негативного ставлення до матері від впливу батька та явного негативного ставлення до батька від впливу матері у дітей не виявлено. З урахуванням вікових особливостей, емоційного стану, індивідуально-психологічних властивостей, рівня розумового розвитку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спроможні адекватно сприймати реальний зміст ситуації, яка склалася навколо спору між матір`ю та батьком щодо визначення місця їх проживання, також, виявили психологічні ознаки, які можуть свідчити про наявність більш тісного емоційного зв`язку з батьком ОСОБА_2 , з яким вони проживають на даний час (том 1 а.с.234-255).

Відповідно до положень сімейного законодавства України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними правовими актами, визнаними в Україні.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням, зокрема, інтересів дитини.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.1-2 ст. 155 СК України).

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25.03.2019 року у справі № 61-10448св18.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У статті 12 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Тлумачення частини другої статті 171 СК України свідчить, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України).

За положеннями статті 161 СК України з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання.

Отже, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 висловили чітке бажання проживати з батьком, дане бажання діти висловили при дачі пояснень і в суді апеляційної інстанції.

Також, під час допиту у суді першої інстанції малолітнього ОСОБА_5 в якості свідка, мати не проявляла зацікавленості до питань пов`язаних із вихованням та розвитком, а фактично з`ясовувала з ним стосунки щодо матеріального утримання, наголошуючи на тому, що вона надає йому грошові кошти. Жодним чином не проявляла зацікавленості до дітей, їх розвитку, навчання, виховання, не відвідує навчальний заклад, в якому навчаються діти.

Батько дітей, у свою чергу, емоційно та психологічно включений щодо дітей, їх утримання, навчання, виховання та розвитку, дуже піклується та опікується інтересами дітей, набагато більше у порівняні із матір`ю.

Тобто, з урахуванням зазначеного, батько належним чином виконує свої батьківські обов`язки, в нього наявне облаштоване житлове приміщення для дітей, наявний заробіток, що дозволяє забезпечувати дітей.

Визначаючи місце проживання дітей разом із батьком, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що проживання дітей разом із батьком відповідатиме інтересам дітей та сприятиме належним умовам їх проживання, гармонійному розвитку, вихованню та матеріальному забезпеченню.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції розглянув дану справу з порушенням правил підсудності, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до ст. 28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача, також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

З урахуванням того, що на утриманні ОСОБА_2 знаходиться троє малолітніх дітей, а останнім фактичним місцем проживання ОСОБА_1 було АДРЕСА_1 , що знаходиться у Ленінському районі м. Дніпра, тому дана справа розглянута з додержанням правил підсудності.

Також, у кв. АДРЕСА_2 проживають малолітні діти та саме за цією адресою Орган опіки та піклування буде перевіряти наявність належних умов проживання дітей.

Твердження апелянта, що ОСОБА_2 забороняє ОСОБА_1 спілкуватись з дітьми, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки жодних доказів того, що батько будь-яким чином перешкоджав матері спілкуватись з дітьми апелянтом не надано, як і не надано доказів того, що остання навідувалась до дітей, намагалась спілкуватись з ними, цікавилась їх життям та навчанням.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції діти ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 пояснили суду, що мати від них пішла та протягом довгого періоду часу з ними не проживає. Іноді спілкується з ними по телефону та бачиться на вулиці, але у гості, на свята чи до школи на батьківські збори не приходить. Також, зазначають, що після того як мати пішла вона не пропонувала їм проживати разом з нею.

Посилання апелянта, що у ОСОБА_2 відсутні доходи, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суперечать наявним в матеріалах справи доказам.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 працює в Дніпровській філії «Партнер» Приватного підприємства «Алкогрупа», починаючи з 03 грудня 2018 року на посаді комерційного директора (том 1 а.с.66,67), його дохід на період з грудня 2018 року по травень 2019 року складає 26 500,00 грн.

Окрім того, судом першої інстанції при розгляді справи було встановлено, що ОСОБА_2 здійснюються регулярні витрати на дітей, зокрема на стоматологічні послуги, на навчання дітей, додаткові заняття та відпочинок.

Отже, доводи апелянта щодо відсутності у ОСОБА_2 доходів для утримання дітей не відповідають дійсності та не спростовуються жодними належними, допустимими доказами.

Між тим, твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не ґрунтуються на доказах, а лише суперечать фактичним обставинам справи.

Разом з тим, необхідно зазначити, що згідно висновку Органу опіки та піклування рекомендовано проживання неповнолітніх дітей саме з батьком, згідно висновку судово-психологічної експертизи встановлено прихильність усіх трьох неповнолітніх дітей саме з батьком та опитані в судовому засіданні діти пояснили, що бажають жити саме з батьком.

Таким чином, судом першої інстанції було вжито усіх можливих заходів з метою встановлення справжнього волевиявлення дітей щодо їх місця проживання, а також зроблено усе можливе з метою захисту саме їх інтересів.

При цьому слід зазначити, що це не є розлученням дітей з матір`ю, яка не позбавлена права спілкування з дітьми, а також участі у їх вихованні та забезпеченні і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дітей щодо встановлення часу спілкування з дітьми.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 травня 2020 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова