Провадження №22-ц/812/2152/20
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 грудня 2020 року м. Миколаїв

справа № 490/9875/18

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Цуркан І.І.

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 13 березня 2019 року під головуванням судді Чулупа О.С., повний текст якого складений цього ж дня,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

З урахуванням уточненої позовної заяви позивач зазначала, що 19 лютого 2011 року між нею та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб. Від цього шлюбу дітей вони не мали, протягом останніх декількох років разом не проживали, шлюбні відносини фактично припинилися. Посилаючись на те, що шлюб носить формальний характер, а тому його збереження буде суперечити їхнім спільним інтересам та те, що вжиття заходів щодо примирення подружжя не виправить стан їхніх шлюбних відносин, просила розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 19 лютого 2011 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області, актовий запис № 51.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2019 року позов задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 19 лютого 2011 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області, актовий запис № 51.

15 липня 2019 року ОСОБА_3 звернувся з заявою про перегляд заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2019 року.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2019 року.

Не погодившись з рішенням суду, 30 листопада 2020 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу? яку обгрунтовував тим, що він не був повідомлений судом про розгляд справи про розірвання шлюбу та справа була розглянута без його участі, у зв`язку з чим був позбавлений свого законного права на захист своїх цивільних прав та інтересів під час вирішення цієї справи, не мав можливості подати відзив та реалізувати інші права. Як вказав апелянт, з 2000 року він проживав з позивачкою однією родиною за адресою: АДРЕСА_1 , між ними існувало взаєморозуміння і повага, дружина не виказувала намірів розірвати шлюб. За твердженням апелянта, обставини, викладені в рішенні суду фактично не існували. Посилаючись на те, що розглянувши справу за відсутності сторін, суд не міг повно та всебічно з`ясувати фактичні відносини подружжя та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, та з урахуванням небажання відповідача розірвати шлюб - не надав час для примирення, ОСОБА_3 просив скасувати заочне рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Одночасно зазначав, що з урахуванням того, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, суд мав скасувати заочне рішення та закрити провадження у справі на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції ані ОСОБА_3 , ані його представник адвокат Грабленко Д.В. - не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи адвокат Грабленко Д.В. був належним чином сповіщений, що підтверджується повідомленням про вручення йому поштового відправлення (а.с. 216), відомості про отримання ОСОБА_3 судової повістки, направленої на зазначену в апеляційній скарзі адресу, відсутні, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Враховуючи належне повідомлення представника ОСОБА_3 адвоката Грабленка Д.В. про дату, час та місце розгляду справи та відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, керуючись ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за їх відсутності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 22 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, особисто подавши до канцелярії суду дану позовну заяву.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 грудня 2018 року позовна заява залишена без руху.

17 січня 2019 року на виконання ухвали судді Свистунова І.Б. подала позовну заяву про розірвання шлюбу у новій редакції, особисто подавши її до канцелярії суду.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2019 року відкрито провадження у справі, підготовче судове засідання призначено на 08 лютого 2019 року на 10 год. 30 хв. Відповідно до супровідного листа суду від 31.01.2019 року копія ухвали та позовних матеріалів були направлені за адресою сторін: АДРЕСА_1 , що була зазначена у позовній заяві та відповідно до інформації Відділу обліку та моніторінгу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України у Миколаївській області, наданої на вимогу Центрального районного суду м. Миколаєва, є зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_3

08 лютого 2019 року ОСОБА_1 до суду була подана заява про підтримання позову та розгляду справи у її відсутність.

Згідно матеріалів справи 12.02.2019 року на адресу відповідача була направлена судова повістка про виклик до суду в судове засідання, призначене на 06 березня 2019 року на 10 год. 40 хв.

Докази особистого отримання відповідачем судових повісток матеріали справи не містять

Виклик ОСОБА_3 в судове засідання на 13 березня 2019 року на 11 год.00хв. здійснений через оголошення на сайті суду - офіційному веб-порталі судової влади України.

У судові засідання сторони жодного разу не з`являлися.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.03.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб, укладений 19.02.2011 року, який зареєстрований Центральним відділом державно реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 51-розірвано.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , суд першої інстанції встановив, що сімейні відносини сторонами припинені, розпад сім`ї мав місце через втрату взаємних почуттів та поваги, примирення неможливо, оскільки сім`я існує формально, вона розпалась, і зберегти її неможливо.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду про наявність підстав для розірвання шлюбу сторін з огляду на нижчевикладене.

Так, частина перша статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

За частиною 2 статті 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції "Про дискримінацію жінок" в частині 1 підпункту "с", "однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання".

Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1 , враховуючи вищевикладені вимоги закону та встановлені обставини справи, відсутність у сторін спільних дітей, дійшов обґрунтованого висновку про те, що шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 носить формальний характер, позивачка не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, а тому збереження шлюбу є неможливим.

Посилання апелянта на те, що він проживав разом із позивачкою за однією адресою, у тому числі, на час її звернення до суду із даним позовом, не доводить наміру ОСОБА_1 продовжувати з ним шлюбні відносини.

Крім того, враховуючи, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 від 22 листопада 2018 року, її уточненої позовної заяви від 17 січня 2019 року вбачається, що обґрунтовуючи позовні вимоги вона посилалася на те, що у неї з чоловіком виникали сварки, відповідач своєю поведінкою спричиняє їй душевні страждання, а іноді, будучи в нетверезому стані, допускає фізичні образи, шлюбні відносини фактично припинилися і вона не має наміру їх продовжувати, шлюб носить формальний характер, а тому збереження шлюбу суперечить спільним інтересам сторін.

Наполягала на розірванні шлюбу позивачка і у свої заяві від 08 лютого 2019 року.

Суд не може примушувати дружину та чоловіка до збереження шлюбу, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо.

За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу підлягають задоволенню.

За такого, доводи апеляційної скарги про те, що розгляд судом справи за відсутності сторін призвело до неповного з`ясування фактичних відносини подружжя, а тому у суду були відсутні підстави задовольняти позов ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, - є неприйнятними.

Також не можуть бути прийняті до уваги посилання апеляційної скарги на те, що судом не були вжиті заходи щодо примирення сторін.

Так, згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Тлумачення статті 111 СК України свідчить, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 206/3459/16-ц, від 11 червня 2019 року у справі № 605/434/18

В уточненій позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що вжиття заходів щодо примирення не виправить стан шлюбних відносин, оскільки вже тривалий час спроби для примирення не принесли жодних результатів.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що про свій намір припинити шлюбні відносини позивачка висловлювала суду неодноразово протягом часу з її звернення до суду з позовом у листопаді 2018 року до ухвалення судом оскаржуваного рішення, то невжиття судом першої інстанції заходів щодо примирення подружжя не впливає на законність і обґрунтованість його висновків про наявність підстав для розірвання шлюбу, передбачених ст. 112 СК України.

Не спростовують таких висновків суду і посилання ОСОБА_3 на те, що в зв`язку із розглядом справи за його відсутності, судом не було враховано його бажання зберегти сім`ю, оскільки бажання відповідача на відновлення сімейних стосунків не могло бути підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 при наявності її категоричних заперечень щодо збереження шлюбу.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 (тобто, після ухвалення оскаржуваного рішення) ОСОБА_1 померла у віці 59 років, що підтверджується копією свідоцтва про її смерть.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Разом із тим, приписами частини третьої статті 377 ЦПК України встановлено: якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Європейський суд з прав людини у справі "Христов проти України" (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04) вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа "Брумареску проти Румунії" (Brumarescu v. Romania).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (справа "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99).

З огляду на викладене, враховуючи правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для розірвання шлюбу сторін та вимоги ч. 3 ст. 377 ЦПК України, не є підставою для скасування оскаржуваного заочного рішення ухвалення його судом за відсутності відповідача та доказів особистого отримання ОСОБА_3 судових повісток, а також не можна вважати обґрунтованими посилання апеляційної скарги на необхідність скасування цього рішення суду із закриттям провадження у справі.

Отже, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 та скасування оскаржуваного ним судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 377, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді І.В. Лівінський

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 18 грудня 2020 року