КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2020 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Мараєвої Н.Є.

Суддів: Заришняк Г.М., Рубан С.М.

Розглянули у порядку письмового провадження в приміщені Київського апеляційного суду

Цивільну справу за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_1

на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2017 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1

про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 100 551, 86 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої ДТП, 2 000, 00 грн. - в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ДТП; 1371, 13 грн. - судового збору.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 квітня 2020 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не надав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Позивачка не скористалась своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 12 серпня 2016 року близько 16 год. 20 хв. по вул. Леніна в с. Гореничі Києво-Святошинського районну Київської області, керуючи автомобілем "Toyota", д.н.з. НОМЕР_1 не дотримався безпечної швидкості та не врахував дорожньої ситуації, внаслідок чого вчинив зіткнення з автомобілем "Volkswagen", д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався попереду. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п.п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України.

Під час ДТП автомобілі зазнали механічних пошкоджень.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 серпня 2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 340 грн.

Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України (редакції чинній на час розгляду справи судом першої інстанції), постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Згідно з висновку автотоварознавчої експертизи про визначення вартості матеріального збитку № 03/09 від 03.10.2016 року складеного експертом Новоселецьким В.А., сума матеріальної шкоди спричиненої автомобілю Фольксваген, д.н. НОМЕР_3 , складає 81 993,15 грн. Позивачем також понесені витрати на проведення автотоварознавчої експертизи у розмірі 1500,00 грн. та відправлення телеграми у розмірі 258,00 грн., а всього 83 751, 15 грн.

Протягом розгляду справи судом першої інстанції, позивачка подала заяву про збільшення позовних вимог де остаточно просила суд стягнути з відповідача на її користь 100 551, 86 грн. матеріальної шкоди, 10 000,00 грн. моральної шкоди та витрати зі сплати судового збору.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України ( в редакції чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 16 ЦК України встановлює, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України (в редакції чинній на час розгляду справи), джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

Цивільно - правова відповідальність за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки настає у особи, винної у заподіянні збитків (п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України, в редакції чинній на час розгляду справи судом першої інстанції).

Згідно ч. 3 ст. 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6, шкода заподіяна майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки - незалежно від наявності вини.

Як роз`яснено у пункті 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 р. № 4, за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові. З винної особи за регресною вимогою стягується розмір визначеного відшкодування за зобов`язанням з відшкодування шкоди, а якщо законом встановлено межі відшкодування або межі відповідальності винної особи, то витрати з такої особи стягуються у цих межах.

Відповідно п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 р. № 4, при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-2808цс15 від 20.01.2016 року, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, стосовно стягнення із відповідача на користь позивача100 551, 86 грн. заподіяної майнової шкоди внаслідок пошкодження транспортного засобу в ДТП з вини відповідача, оскільки він не надав суду будь-яких доказів на спростування зазначеного вище.

За приписами ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Суд першої інстанції також дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 2 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, оскільки вказана вимога знайшла часткове підтвердження у матеріалах справи.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, представник ОСОБА_1 посилався на постанову Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року, справа №755/18006/15-ц та зазначав, що у вказаній постанові касаційний суд відступив від раніше висловленої правової позиції Верховного Суду України.

Також, з апеляційної скарги вбачається, що представник апелянта посилався на постанову Верховного суду від 15 серпня 2018 року в справі №209/3145/15-ц, від 26 вересня 2018 року в справі №757/20129/16-ц, від 31 жовтня 2018 року в справі №342/134/16-ц тощо.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справи за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів не може взяти до уваги посилання представника відповідача на постанови Верховного Суду, оскільки, вказані судові рішення були постановлені після винесення судом першої інстанції оскаржуваного рішення.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з`ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 268, 352, 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: