П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Свої вимоги обґрунтовував наступним:

25 вересня 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу дитина проживає разом з матір`ю. Відповідно до Розпорядження Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації № 495 від 27.07.2018 визначено участь позивача у вихованні його дитини, встановлено йому спілкування із сином за наступним графіком: три дні на тиждень (у вихідні дні батька) з 11:00 години до 13:00 години в присутності матері. Незважаючи на встановлений графік, відповідач по справі чинить перешкоди позивачу у спілкуванні з сином, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутися до правоохоронних органів - викликати поліцію та встановити факт порушення відповідачем порядку спілкування батька з дитиною, що і стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 05 червня 2020 року вищезазначений позов задоволено частково.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, оскаржуване рішення суду вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що судом не взято до уваги доводи та заперечення відповідача, які належно обґрунтовують відсутність підстав для задоволення даного позову. При цьому висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Позивач направив відзив на апеляційну скаргу, вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду - законним та обґрунтованим. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Дослідивши обставини справи, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступних висновків:

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Суть своєї незгоди з ухваленим по справі рішенням апелянт обґрунтовує безпідставним з точки зору неврахуванням недоведеності можливості утримання позивачем дитини, встановленням відвідування дитиною місця проживання батька без обстеження його житлових умов, схильністю дитини до частих респіраторних захворювань, не врахуванням судом факту вчинення позивачем домашнього насильства по відношенню до відповідача. Крім того апелянт вважає, що оскаржуване рішення не надасть можливості виїзду дитини за межі місця проживання для відпочинку. Також апелянт зазначала про безпідставність встановлення побачень дитини без присутності матері. Крім того, належним чином з точки зору апелянта було вирішене й питання судових витрат.

З наведеною позицією апелянта колегія суддів апеляційного суду погодитися не може, оскільки в ході розгляду справи судом першої інстанції було належним чином оцінено всі обставини справи та враховані правові норми, що врегульовують дані правовідносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з відповідним позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (ч.ч. 1, 2 ст. 159 СК України).

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Європейський суд з прав людини у низці своїх рішень (зокрема у справах «Хокканен проти Фінляндії» (Hokkanen v. Finland) та «Фуска проти Румунії» (Fusca v. Romania)) наголосив, що при визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною, та забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Зазначені судом першої інстанції норми врегульовують необхідність участі батька, який проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні. Не заперечує проти цього і сама відповідач.

Зазначивши в апеляційній скарзі про свою незгоду з побаченнями батька з дитиною без присутності матері, в ході розгляду справи апеляційним судом апелянт змінила свою позицію, погодившись на їх зустрічі без присутності матері. В ході розгляду справи судом першої інстанції було належним чином встановлено та оцінено наявність тривалого конфлікту сторін одна з одною, відтак встановлення побачень батька з дитиною без присутності матері саме і забезпечить можливість уникнення дитини участі в таких конфліктах. Окрім того, враховуючи, що через конфлікт матері та батька, останній тривалий час не спілкувався з дитиною у зв`язку з дією обмежувального припису, судом з метою з дотримання інтересів дитини було встановлено «перехідний» етап в побаченнях тривалістю шість місяців, який направлений на надання дитині можливості поступового призвичаювання до побачень з батьком.

З визначеним судом першої інстанції порядком погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи його таким, що найбільш оптимально забезпечить дотримання інтересів дитини. Після закінчення такого перехідного етапу, встановлений судом першої інстанції графік побачень батька з дитиною належним чином забезпечить дитині спілкування з батьком, що також направлено саме на дотримання інтересів дитини. При цьому, зважаючи на тривалі, конфліктні взаємовідносини сторін у справі, саме з метою мінімізації зловживань та втягнення сторонами у конфліктні ситуації дитини, суд зобов`язав обох не допускати протиправних дій та негативних розмов з дитиною стосовно іншої сторони.

Окремо зважає колегія суддів і на те, що судом першої інстанції було зобов`язано батька дотримуватися режиму харчування, розвитку та відпочинку дитини. В свою чергу зазначене зобов`язання має виконуватися батьком незалежно від розміру свого доходу та умов проживання, порушення встановленого судом зобов`язання може бути підставою для ініціації іншою стороною зміни того порядку побачень батька з дитиною, який встановлений судом.

Колегія суддів апеляційного суду також зважає і на те, що сторонам було надано можливість за домовленістю між собою змінювати встановлений судом порядок, що надасть батькам можливість враховувати у спірних правовідносинах як інтереси іншої сторони, так і об`єктивно розраховувати на врахування власних.

Не вбачає колегія суддів апеляційного суду і порушень вимог закону з приводу встановленого часу попередження матір`ю дитини її батька про обставини, які об`єктивно унеможливлюють проведення чергової зустрічі. При цьому випадки, коли дитина захворіє, відтак не зможе зустрітися з батьком, колегія суддів оцінює як форс-мажорні обставини, що в свою чергу обумовлюватиме об`єктивну неможливість проведення запланованих зустрічей та виключатиме відповідальність однієї із сторін за їх непроведення. В той же час такі випадки мають бути належним чином підтверджені з метою недопущення зловживань такими обставинами. При цьому виїзд дитини за межі постійного місця проживання для відпочинку та оздоровлення, попередньо погоджений між сторонами, колегія також вважає об`єктивною підставою для зміни та перенесення запланованих зустрічей, що за умови відповідного доведення даної обставини виключатиме відповідальність сторони за недотримання визначеного графіку, відтак дане питання окремої регламентації у наперед визначеному графіку побачень не потребує. При цьому, зважаючи на те, що такі виїзди за межі проживання дитини для відпочинку та оздоровлення за своєю суттю не можуть мати систематичний та часто повторювальний характер, доводи апелянта щодо необхідності вдвічі зменшення днів побачення батька з дитиною колегія суддів вважає необґрунтованим.

Не вважає обґрунтованими колегія суддів і доводи апелянта щодо неналежного вирішення судом першої інстанції питання щодо розподілу судових витрат.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову судовий збір покладається на відповідача (п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Зважаючи на той факт, що сторони не досягли згоди між собою щодо побачень батька з дитиною, позивач ініціював врегулювання даного питання в судовому порядку. Той факт, що суд, задовольнивши по суті позовні вимоги, змінив запропонований позивачем графік побачень, не змінює сам факт задоволення вимог при вирішенні спору з цього приводу в судовому порядку, відтак оскаржуване рішення в цій частині відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, відтак підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько