Провадження № 22-ц/824/2283/2020 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 березня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лєон» на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 15 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лєон», треті особи: Партнерство з обмеженою відповідальністю «Інланд Транзіт», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» (правонаступник ПАТ «Банк Камбіо»), ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який надалі доповнив і мотивував тим, що 15 грудня 2010 року між ПАТ «Банк Камбіо» і ТОВ «Лєон» було укладено генеральну кредитну угоду № 600/02-2010, за умовами якої банк зобов`язався надати товариству кредитні кошти у розмірах, які визначаються у відповідних кредитих договорах, проте загальний розмір коштів не повинен перевищувати 1400000 доларів США.

На виконання даної генеральної кредитної угоди 15 грудня 2010 року між ПАТ «Банк Камбіо» і ТОВ «Лєон» укладено два кредитних договори, а саме: № 601/02-2010, за яким банк відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію у сумі 400000 доларів США на добудову басейну зі сплатою 15 % річних та 1 % одноразової комісії за обслуговування кредитного рахунку, термін вибірки кредиту - 3 роки, дата повернення - 14 грудня 2015 року; та кредитний договір № 602/02-2010 від 15 грудня 2010 року, згідно якого банк надав позичальнику кредит у сумі 1000000 доларів США на перекредитування кредиту іншого банку зі сплатою 15 % річних та 1 % одноразової комісії за обслуговування кредитного рахунку із датою повернення кредиту - 14 грудня 2015 року.

Виконання зобов`язань за генеральною кредитною угодою і кредитними договорами забезпечено договором іпотеки від 16 грудня 2010 року, укладеним між ПАТ «Банк Камбіо» і ТОВ «Лєон», іпотечним договором від 18 листопада 2011 року, укладеним між ПАТ «Банк Камбіо» та ОСОБА_2 та договором поруки від 15 грудня 2010 року, укладеним між ПАТ «Банк Камбіо», ТОВ «Лєон» та ОСОБА_2

- 2 -

Також, на забезпечення генеральної кредитної угоди 11 вересня 2014 року між ПАТ «Банк Камбіо» і Партнерством з обмеженою відповідальністю «Інланд Транзіт» було укладено договір застави майнових прав та відступлення прав вимоги (грошові кошти), за яким партнерство передало в заставу майнові права - право вимоги грошових коштів за договором інвестиційного вкладу № 08д/978ЕURО від 21 червня 2006 року на суму 354768,88 євро. Також, в цей же день 11 вересня 2014 року між ПАТ «Банк Камбіо» і ПзОВ «Інланд Транзіт» було укладено договір застави майнових прав та відступлення прав вимоги (грошові кошти), за яким партнерство передало в заставу майнові права - право вимоги грошових коштів за договором інвестиційного вкладу № 08д/840 від 17 червня 2008 року на суму 1249915,98 доларів США.

Відповідно до умов обох договорів застави (п.1.4) від 11 вересня 2014 року ПАТ «Банк Камбіо» 12 вересня 2014 року звернув стягнення на предмет застави, здійснивши договірне списання грошових коштів в сумах 354768,88 євро (еквівалент 458645,29 доларів США) та 1249915,98 доларів США з рахунків ПзОВ «Інланд Транзіт» для погашення заборгованості ТОВ «Лєон», про що банк повідомив ПзОВ «Інланд Транзіт» та ТОВ «Лєон» листами від 12 вересня 2014 року, у яких також вказав, що відповідно до п.3 ч.1 ст.512 ЦК України ПзОВ «Інланд Транзіт» набуло права кредитора за кредитною угодою та забезпечувальними договорами.

Вказував, що за рахунок грошових коштів ПзОВ «Інланд Транзіт» було повністю погашено борг ТОВ «Лєон» за кредитними угодами, який станом на 12 вересня 2014 року складав 1708561,27 доларів США, з яких: 1507000 доларів США - тіло кредиту, 201561,27 доларів США - проценти. У зв`язку із заміною кредитора 12 вересня 2014 року ПАТ «Банк Камбіо» передав ПзОВ «Інланд Транзіт» за актом прийому-передачі всі оригінали документів стосовно кредиту ТОВ «Лєон».

Зазначав, що 10 грудня 2014 року між ним і ПзОВ «Інланд Транзіт» було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно якого він набув права вимоги грошових коштів у сумі 1708561,27 доларів США до ТОВ «Лєон» за кредитними угодами від 15 грудня 2010 року. Посилаючись на те, що в генеральній кредитній угоді встановлено строк повернення кредитних коштів 14 грудня 2015 року, проте відповідач ТОВ «Лєон» зобов`язання не виконав і кредит не погасив, після уточнення вимог просив стягнути з відповідача борг за генеральною кредитною угодою № 600/02-2010 від 15 грудня 2010 року і укладеними в її межах кредитними договорами № 601/02-2010 та № 602/02-2010 від 15 грудня 2010 року в розмірі 1708561,27 доларів США, з яких: 1507000 доларів США - тіло кредиту, 201561,27 доларів США - проценти та стягнути судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 15 липня 2019 року позов задоволено. Стягнуто із ТОВ «Лєон» на користь ОСОБА_1 борг за кредитними договорами в розмірі 1708561,27 доларів США та судовий збір у розмірі 8810 грн.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач ТОВ «Лєон» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на його незаконність і необгрунтованість, ухвалення рішення без належного дослідження обставин та з порушенням принципу рівності сторін.

Скарга мотивована тим, що розгляд справи проведений у відсутність представника відповідача, що вплинуло на об`ктивність рішення та порушило принцип змагальності сторін. Суд ухвалив рішення на підставі копій документів (генеральної угоди та кредитних договорів від 15 грудня 2010 року, двох договорів застави від 11 вересня 2014 року, листів ПАТ «Банк Камбіо» і акта приймання-передачі від 12 вересня 2014 року, договору відступлення прав вимоги від 10 грудня 2014 року), наявність оригіналів яких поставлена під

- 3 -

сумнів відповідачем і оригінали яких позивачем суду не були надані, незважаючи на витребування їх судом. Суд не звернув уваги, що ПАТ «Банк Камбіо» жодних договорів про відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 601/02-2010 та № 602/02-2010 від 15 грудня 2010 року не укладав. А висновки суду про те, що ПзОВ «Інланд Транзіт» набув прав кредитора за цими договорами як майновий поручитель, який виконав зобов`язання за боржника, є хибними, оскільки укладені між банком і ПзОВ «Інланд Транзіт» договори застави і відступлення прав вимоги від 11 вересня 2014 року суперечать закону та є фіктивними, не містять волевиявлення банку про передачу партнерству прав вимоги за кредитними договорами з ТОВ «Лєон». Суд не врахував, що уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Камбіо» визнала вказані договори застави і відступлення прав вимоги від 11 вересня 2014 року нікчемними, а відтак не набувши прав кредитора ПзОВ «Інланд Транзіт» не могло їх передати позивачу. Суд залишив поза увагою, що згідно генеральної угоди та кредитних договорів від 15 грудня 2010 року ТОВ «Лєон» мав повернути всю суму кредиту до 14 грудня 2015 року, а відтак станом на 12 вересня 2014 року, тобто на час виконання ПзОВ «Інланд Транзіт» обов`язку боржника, строк повернення кредиту ще не настав. Посилання суду у рішенні на те, що станом на 12 вересня 2014 року у ТОВ «Лєон» виник борг за кредитом, як і на те, що ПАТ «Банк Камбіо» повідомляв боржника і поручителя листами від 12 вересня 2014 року про списання грошових коштів надумані та бездоказові. Суд не перевірив складові суми боргу у розмірі 1708561,27 доларів США, зокрема що вона включає, що у свою чергу свідчить про необгрунтованість рішення. При цьому суд безпідставно послався на те, що відповідач не спростував дану заборгованість, в тому числі не заявляв клопотання про призначення експертизи. Суд необгрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення Господарським судом м.Києва справ № 910/6134/17 та № 910/12931/18 за позовами ТОВ «Лєон» про визнання недійсними договорів застави і відступлення прав вимоги від 11 вересня 2014 року між банком і ПзОВ «Інланд Транзіт». Встановивши, що позов подано ОСОБА_1 із пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, суд безпідставно задовольнив позовні вимоги. При цьому суд прийшовши до висновків про поважність причин пропуску цього строку не звернув уваги, що позивач на це не посилався і про поновлення не просив. Суд не залучив до участі у справі НБУ, прав та обов`язків якого стосується даний спір, оскільки між ПАТ «Банк Камбіо» і НБУ були укладені кредитні договори і поверненя сум рефінансування забезпечувалося правами вимог по кредитам банку.

Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив його позов, а доводи апеляційної скарги ТОВ «Лєон» є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Третя особа ПАТ «Банк Камбіо» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Камбіо» за наказом визнала укладені між банком і ПзОВ «Інланд Транзіт» договори застави і відступлення прав вимоги від 11 вересня 2014 року нікчемними на підставі ст.38 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб», а тому судове рішення в основу якого покладені дані догвори є незаконнним.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року третю особу ПАТ «Банк Камбіо» замінено на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохілс Веста».

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ТОВ «Лєон» адвокат Ларіонова О.О. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та

- 4 -

скасувати рішення Дніпровського районного суду м.Києва як незаконне.

Представник позивача ОСОБА_1 і третьої особи ПзОВ «Інланд Транзіт» адвокат Бойко Г.Є., в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Представник третьої особи ТОВ «ФК «Інвестохілс Веста» (правонаступник ПАТ «Банк Камбіо») адвокат Корнієнко Л.В. в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримала, як і підтримала доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Банк Камбіо», вважала, що правочини, на підставі яких суд ухвалив рішення, є нікчемними, що на її думку свідчить про незаконність рішення.

Третя особа ОСОБА_2 має зареєстроване місце проживання у м.Донецьк, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, де послуги поштового зв`язку не надаються. Третя особа не повідомила суд про наявність у нього іншого зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання чи місця перебування, в тому числі не надала довідку внутрішньо переміщеної особи із зареєстрованим місцем проживання.

За таких обставин, відповідно до положень ч.11 ст.128 ЦПК України, ст.121 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» суд здійснив виклик третьої особи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати розгляду і з опублікуванням якого особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

При цьому суд враховує, що ОСОБА_2 обізнаний про розгляд справи, оскільки неодноразово уповноважував осіб представляти його інтереси у справі та видавав довіреність на ведення справи (т.1 а.с.51, 184).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши в оскаржуваній частині законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 грудня 2010 року між ПАТ «Банк Камбіо» і ТОВ «Лєон» було укладено генеральну кредитну угоду № 600/02-2010, за умовами якої банк зобов`язався надати товариству кредитні кошти у розмірах, які визначаються у відповідних кредитих договорах та додаткових угодах, укладених в межах Генеральної кредитної угоди і які є її невід`ємними частинами. Загальний розмір позичених коштів, наданих в межах цієї генеральної кредитної угоди, не повинен перевищувати 1400000 доларів США, а термін її дії

- 5 -

встановлений до 14 грудня 2015 року.

На підставі даної генеральної кредитної угоди 15 грудня 2010 року між ПАТ «Банк Камбіо» і ТОВ «Лєон» укладено два кредитних договори, а саме:

- кредитний договір № 601/02-2010, за яким банк відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію у сумі 400000 доларів США на добудову басейну зі сплатою 15 % річних щомісячно та 1 % одноразової комісії за обслуговування кредитного рахунку, термін вибірки кредиту - 3 роки, дата повернення - 14 грудня 2015 року;

- кредитинй договір № 602/02-2010 від 15 грудня 2010 року, згідно якого банк надав позичальнику кредит у сумі 1000000 доларів США на перекредитування кредиту іншого банку зі сплатою 15 % річних щомісячно та 1 % одноразової комісії за обслуговування кредитного рахунку із датою повернення кредиту - 14 грудня 2015 року.

28 квітня 2011 року між ПАТ «Банк Камбіо» і ТОВ «Лєон» укладено додаткову угоду до генеральної кредитної угоди № 600/02-2010, якою визначено, що загальний розмір позичкової заборгованості позичальника за кредитами, наданими в межах даної угоди, не повинен перевищувати 1430000 доларів США.

29 листопада 2013 року між ПАТ «Банк Камбіо» і ТОВ «Лєон» укладено додаткову угоду до генеральної кредитної угоди № 600/02-2010, де сторони домовились відкрити позичальнику невідновлювальну кредитну лінію з розміром 1507000 доларів США, строком надання кредиту до 14 грудня 2015 року, графік погашення кредитної лінії згідно кредитних договорів № 601/02-2010 та № 602/02-2010 від 15 грудня 2010 року.

Окрім того, додатковими угодами від 28 квітня 2011 року та від 18 листопада 2011 року до кредитного договору № 601/02-2010 від 15 грудня 2010 року розмір кредиту невідновлювальної кредитної лінії збільшено до суми 510000 доларів США.

Також, судом встановлено, що на забезпечення виконання вказаних генеральної кредитної угоди та кредитних договорів між ПАТ «Банк Камбіо» та ПзОВ «Інланд Транзіт» 11 вересня 2014 року укладено два договори застави майнових прав та відступлення прав вимоги (грошові кошти), за одним з яких ПзОВ «Інланд Транзіт» передало в заставу банку майнові права - право вимоги грошових коштів за договором інвестиційного вкладу № 08д/978ЕURО від 21 червня 2006 року на суму 354768,88 євро. За іншим договором застави майнових прав та відступлення прав вимоги (грошові кошти) ПзОВ «Інланд Транзіт» передало банку в заставу майнові права - право вимоги грошових коштів за договором інвестиційного вкладу № 06д/840 від 17 червня 2008 року на суму 1249915,98 доларів США.

Відповідно п.4.1 обох договорів застави від 11 вересня 2014 року, заставодержатель ПАТ «Банк Камбіо» набуває права вимоги в день невиконання боржником ТОВ «Лєон» своїх зобов`язань за кредитним договором та/або в день отримання від заставодавця ПзОВ «Інланд Транзіт» заяви про дострокове повернення депозитного вкладу та/або в день порушення справи про банкрутство заставодавця/боржника. Заставодержатель з дня виникнення у нього права вимоги має право задовольнити свої вимоги шляхом списання коштів з рахунків заставодавця в ПАТ «Банк Камбіо», а саме з рахунку заставодавця № НОМЕР_1 , відкритого по договору інвестиційного вкладу № 08д/978ЕURО від 21 червня 2006 року, та з рахунку заставодавця № НОМЕР_2 відкритого по договору інвестиційного вкладу № 06д/840 від 17 червня 2008 року.

Також, судом встановлено, що 12 вересня 2014 року банком здійснено договірне списання грошових коштів з рахунків ПзОВ «Інланд Транзіт» згідно вказаних договорів застави майнових прав в рахунок повного погашення заборгованості ТОВ «Лєон» перед банком, а саме з рахунку № НОМЕР_1 списано 354768,88 євро, що в еквіваленті у валюті кредиту складає 458645,29 доларів США (по договору інвестиційного вкладу № 08д/978ЕURО від 21 червня 2006 року) та з рахунку № НОМЕР_2 списано

- 6 -

1249915,98 доларв США (по договору інвестиційного вкладу № 06д/840 від 17 червня 2008 року). Зазначене списання було здійснене п`ятьма платіжними документами, зокрема: 354768,88 євро конвертовано в 458645,29 доларів США; 48354,71 доларів США; 1000000 доларів США; 67811,25 доларів США; 133750,02 долари США.

Листами від 12 вересня 2014 року ПАТ «Банк Камбіо» повідомляв ТОВ «Лєон» та ПзОВ «Інланд Транзіт» про те, що у зв`язку з порушенням умов кредитного договору позичальником ТОВ «Лєон» банком здійснено договірне списання грошових коштів з рахунків ПзОВ «Інланд Транзіт».

Відповідно акту прийому-передачі документів від 12 вересня 2014 року ПАТ «Банк Камбіо» передав ПзОВ «Інланд Транзіт» оригінали укладених правочинів і документів за генеральною кредитною угодою № 600/02-2010 від 15 грудня 2010 року та кредитними договорами, укладеними в рамках цієї генеральної угоди.

Окрім того, судом встановлено, що 10 грудня 2014 року між ПзОВ «Інланд Транзіт» та позивачем ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно якого позивач набув права вимоги повернення коштів 1708561,27 доларів США до ТОВ «Лєон» відповідно генеральної кредитної угоди № 600/02-2010 від 15 грудня 2010 року зі змінами та кредитних договорів, що укладених в її межах, а також договору застави майнових прав та відступлення прав вимоги (грошові кошти), укладеного від 11вересня 2014 року між ПАТ «Банк Камбіо» і ПзОВ «Інланд Транзіт».

Вказані обстаивни підтверджуються наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції прийшов до висновку, що до третьої особи ПзОВ «Інланд Транзіт» як до майнового поручителя, який виконав зобов`язання забезпечене заставою, на підставі ст.ст.512, 514 ЦК України перейшли усі права кредитора у цьому зобов`язанні, а саме за генеральною кредитною угодою № 600/02-2010 від 15 грудня 2010 року та кредитними договорами № 601/02-2010 і № 602/02-2010 від 15 грудня 2010 року, укладеними між ПАТ «Банк Камбіо» і ТОВ «Лєон».

Відповідно відступлення ПзОВ «Інланд Транзіт» права вимоги позивачу є правомірним, а відтак позивач набув права вимоги повернення кредитних коштів за генеральною кредитною угодою № 600/02-2010 від 15 грудня 2010 року від ТОВ «Лєон», яке кошти не повернуло. При цьому суд виходив із доведеності наявності боргу і неспростування його відповідачем.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися в тому числі заставою (ч.1 ст.546 ЦК України). За нормою ст.572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно п.п.1,3 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем), а також внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного

- 7 -

кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходи цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника (ч.1 ст.516 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредитору документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

З огляду на встановлені обставини та вимоги закону, суд першої інстанції прийшов до вірних висновків, що позивач є новим кредитором у відношенні позичальника ТОВ «Лєон», до якого на підставі договору про відступлення права вимоги перейшли права кредитора від ПзОВ «Інланд Транзіт», яке у свою набуло прав кредитора внаслідок виконання ним як майновим поручителем обов`язків позичальника.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися із визначеною судом сумою заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, оскільки, вирішуючи спір, суд допустив порушення норм матеріального права, що регулюють позовну давність.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, який передбачає повернення боргу частинами, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів має обчислюватися з моменту несплати окремого платежу.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, де Велика Палата зазначила, що встановлення у договорі окремих зобов`язань, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем

- 8 -

терміну внесення чергового платежу. А відтак, початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування (п.63).

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постановах: від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Згідно кредитних договорів повернення відповідачем ТОВ «Лєон» процентів мало здійснюватися шляхом внесення ним щомісячних платежів.

Із наданої ПАТ «Банк Камбіо» довідки в особі упоноваженої особи Фонду на ліквідацію банку довідки (т.1 а.с.189) вбачається, що заборгованість ТОВ «Леон» за генеральною кредитною угодою та укладеними в її межах кредитними договорами становила 1708 561,27 доларів США, з яких 201561,27 доларів США - заборгованість за процентами, які обраховані станом на 12 вересня 2014 року.

Даний позов поданий до суду 24 жовтня 2017 року, що у свою чергу свідчить про пропуск позивачем строку позовної давності за вимогами про стягнення процентів, однак, незважаючи на заяву відповідача про застосування такого строку, суд його не застосував.

При цьому колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги ТОВ«Лєон» щодо безпідставності та суперечливості висновків суду про поважність причин пропуску позивачем цього строку, оскільки позивач не подавав до суду письмової заяви про поновлення строку.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру боргу за кредитним договором, який підлягає стягенню з відповідача на користь позивача.

Оскільки згідно довідки ПАТ «Банк Камбіо» борг ТОВ «Леон» за процентами у розмірі 201561,27 доларів США виник станом на 12 вересня 2014 року, а позов поданий до суду 24 жовтня 2017 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, з урахуванням заяви відповідача, колегія суддів застосовує строк позовної давності і стягує з відповідача на користь позивача лише тіло кредиту у розмірі 1507000 доларів США.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ТОВ «Леон» про необхідність застосування строку позовоної давності до вимог про стягнення тіла кредиту у розмірі 1507000 доларів США, оскільки на відміну від процентів, які мали сплачуватися позичальником щомісяця, погашення тіла кредиту не входило до щомісячних платежів і мало розпочатися за обома кредитними договорами № 601/02-2010 та № 602/02-2010 лише 30 листопада 2014 року, що стверджується додатковими угодами до цих кредитних догворів від 29 листопада 2013 року (т.1 а.с18, 25).

Також, колегія суддів відхиляє посилання представника позивача на те, що вона

- 9 -

заявляла суду про поновлення строку позовної давності, як пропущеного з поважних причин, оскільки в матеріалах справи відсутня письмова заява і з викладеним до суду проханням поновити строк позовної давності.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України у зв`язку із зміною судового рішення суд змінює розподіл судових витрат і покладає на відповідача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Окрім того, відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, суд покладає на позивача витрати відповідача по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що розгляд справи проведений у відсутність представника відповідача, що вплинуло на об`єктивність рішення та порушило принцип змагальності сторін безпідставні.

Суд першої інстанції вірно визнав причини неявки представника відповідача в судове засідання неповажними і відхилив її клопотання про відкладення розгляду справи з огляду на те, що остання була належним чином повідомлена про час розгляду справи та особисто погодила дату наступного судового засідання, оскільки приймала участь в попередньому засіданні 30 травня 2019 року, а також врахував те, що справа тривалий час знаходиться в провадженні суду, представник відповідача в ході розгляду справи надавала відзив на позов, додаткові письмові пояснення, судом були вирішені всі її клопотання, надавала свої пояснення з приводу позовних вимог в судовому засіданні.

Відхиляючи даний довід колегія суддів враховує, що по-перше, посилаючись на необ`єктивність рішення і порушення принципу змагальності, представник відповідача не спромоглася вказати які саме докази чи доводи, аргументи, які мають значення для справи, вона мала намір повідомити чи надати суду суду першої інстанції.

По-друге, колегія суддів враховує, що згідно ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд ухвалив рішення на підставі копій документів (генеральної угоди та кредитних договорів від 15 грудня 2010 року, двох договорів застави від 11 вересня 2014 року, листів ПАТ «Банк Камбіо» і акта приймання-передачі від 12 вересня 2014 року, договору відступлення прав вимоги від 10 грудня 2014 року), наявність оригіналів яких поставлена під сумнів відповідачем і оригінали яких позивачем суду не були надані, незважаючи на витребування їх судом, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що оригінали вказаних документів були надані представником позивача і оглянуті судом в судовому засіданні 15 липня 2019 року що стверджуєть протоколом судового засідання (т.4 а.с.89-90).

Доводи скарги з приводу того, що ПАТ «Банк Камбіо» жодних договорів про відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 601/02-2010 та № 602/02-2010 від 15

- 10 -

грудня 2010 року не укладав, що на думку скаржника свідчить про належність саме банку права вимоги до відповідача за кредитними договорами не грунтуються на законі.

Як вище вказувалося відповідно до положень ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою не лише внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Заміна кредитора можлива в тому числі внаслідок виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем), що не потребує укладання правочину про відступлення права вимоги, як помилково вважає відповідач. Умовою переходу прав в такому випадку є передача новому кредитору документів, які засвідчують права, що передаються (ч.1 ст.517 ЦК України), що і було встановлено судом, який оглянув оригінали генеральної та кредитних угод з усіма додатками та супутніми документами та копії яких додані позивачем до позову.

Це ж стосується доводів скарги про те, що договоризастави і відступлення прав вимоги, укладені від 11 вересня 2014 року між банком і ПзОВ «Інланд Транзіт», не містять волевиявлення банку про передачу партнерству прав вимоги за кредитними договорами з ТОВ «Лєон», які є необгрунтованими. Таке право виникає в силу положень закону про заміну кредитора у зобов`язанні внаслідок виконання обов`язку боржника заставодавцем (майновим поручителем) згідно умов договору застави, а не в силу умов договору, та підтверджується передачею новому кредитору документів, які засвідчують права вимоги.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо набуття ПзОВ «Інланд Транзіт» прав кредитора як майнового поручителя, який виконав зобов`язання за боржника, оскільки укладені між банком і ПзОВ «Інланд Транзіт» договори застави і відступлення прав вимоги від 11 вересня 2014 року суперечать закону та є фіктивними, в тому числі з підстав відсутності в Україні представника партнерства, який підписав ці договори, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що суперечать ст.204 ЦК України, яка встановлює презумпцію правомірності правочину і згідно якої вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

В установленому законом порядку договори застави і відступлення прав вимоги, укладені від 11 вересня 2014 року між банком і ПзОВ «Інланд Транзіт», недійсними не визнані і їх презумпція правомірності боржником не спростована, а відтак ставити під сумнів правомірність укладених договорів у суду підстав не було.

Також колегія суддів прийшла до висновку про необгрунтованість доводів апеляційної скарги про те, що оскільки уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Камбіо» наказом № 109 від 18 липня 2018 року визнала вказані договори застави і відступлення прав вимоги від 11 вересня 2014 року нікчемними в силу ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», то ПзОВ «Інланд Транзіт» не набуло прав кредитора за кредитними угодами, а відтак не могло їх передати позивачу.

Згідно положень ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч.3 цієї статті.

За змістом даної норми за результатами перевірки, здійсненої згідно ст.38 вказаного Закону, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону, тобто

- 11 -

підпадають під ознаки правочинів, вказаних у ч.3 цієї статті. Водночас, при виявленні таких правочинів Фонд (уповноважена особа Фонду) чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними. Такий правочин є нікчемним з моменту його укладення в силу закону (ч.2 ст.215 ЦК України та ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») незалежно від того чи проведена Фондом передбачена законом перевірка правочинівбанку та чи видано наказ щодо нікчемності правочинів. Відповідно наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону, а не наказу уповноваженої особи Фонду, який є внутрішнім розпорядчим документом.

Такі правові висновки містяться у цілому ряді постанов Великої Палати Верховного Суду, зокрема: від 11 квітня 2018 року у справі № 910/12294/16, від 16 травня 2018 року у справі № 910/24198/16, від 4 липня 2018 року у справі № 819/353/16, від 23 січня 2019 року у справі № 761/2512/18, від 24 квітня 2019 року у справі № 761/2499/18 та інших.

Отже, за наявності доводів сторін про нікчемність оспорюваного правочину, суд має дати правову оцінку наявності підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним.

Колегія суддів важає, що доводи як скаржника, так і третьої особи ТОВ «ФК «Інвестохілс Веста» про нікчемність договорів застави і відступлення прав вимоги, укладених 11 вересня 2014 року між ПАТ «Банк Камбіо» та ПзОВ «Інланд Транзіт» не знайшли свого підтвердження.

Посилаючись на вказані обставини, представник відповідача стверджує, що фактично перерахування грошових коштів для погашення боргу ТОВ «Лєон» з рахунків ПзОВ «Інланд Транзіт» на її думку не відбулося, бо грошові кошти були внесені ПзОВ «Інланд Транзіт» за інвестиційними вкладами ще у 2006 та у 2008 роках і перебували в обігу банку, а на рахунках заставодавця коштів не було, що на думку відповідача свідчить про нікчемність такої угоди, як про це зазначено в наказі Уповноваженої особи Фонду від 18 липня 2018 року.

Такі твердження грунтуються на хибному розумінні змісту договору банківського вкладу, який має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку (ст.1058 ЦК). Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника з`являється право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати процентів на неї, а з боку банку - відповідний обов`язок.

Отже, після перерахування коштів за інвестиційним вкладом у ПзОВ «Інланд Транзіт» виникло право вимагати від ПАТ «Банк Камбіо» повернення внесених коштів, відповідно саме ці майнові права - право вимоги грошових коштів за договорами інвестиційних вкладів № 08д/978ЕURО від 21 червня 2006 року та № 06д/840 від 17 червня 2008 року були передані ПзОВ «Інланд Транзіт» банку в заставу.

При цьому фізичне (фактичне) місцезнахоження внесених вкладником готівкових коштів чи наявність на його рахунку безготівкових коштів не має правового значення, бо вирішальним є саме право вкладника вимагати їх повернення.

Після списання грошових коштів з рахунків ПзОВ «Інланд Транзіт» згідно договорів застави майнових прав в рахунок повного погашення заборгованості ТОВ «Лєон» перед банком, ПзОВ «Інланд Транзіт» втратило право вимоги до банку про повернення внесених за інвестиційними вкладами коштів, проте набуло права вимоги до боржника ТОВ «Лєон».

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що факт погашення кредитної заборгованості ТОВ «Лєон» перед ПАТ «Банк Камбіо» заставодавцем ПОВ «Інланд Транзіт» у розмірі 1708561,27 доларів США підтверджується матеріалами справи в тому числі випискою по рахунку № НОМЕР_3 відкритому ТОВ «Лєон» за додатковою угодою

- 12 -

від 20 грудня 2011 року до кредитного договору № 601/02-2010, випискою по рахунку № НОМЕР_4 відкритому за додатковою угодою від 20 грудня 2011 року до кредитного договору № 602/02-2010; меморіальними ордерами та випискою по рахунках ПзОВ «Інланд Транзіт», довідками про розмір заборгованості.

Це ж тосується доводів, викладених у відзиві ПАТ «Банк Камбіо» на апеляційну скаргу, які підтримані його правонаступником ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста», щодо нікчемності наведених правочинів з підстав п.1 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки банк безоплатно відмовився від власних майнових прав. Такі доводи необгрунтовані з викладених вище підстав, оскільки внаслідок звернення стягнення на інвестиційний вклад ПОВ «Інланд Транзіт», банк повернув кредитні кошти, а партнерство втратило право вимагати повернення таких коштів від банку, що у свою чергу свідчить про небезоплатність правочину.

Це ж стосується доводів, викладених у відзиві банку про начебто надання цими угодами переваг кредитору банку, оскільки у випадку відмови банку від звернення стягнення на заставлені кошти ПОВ «Інланд Транзіт», ці кошти за інвестиційними вкладами увійшли б до заставної маси і зменшили навантаження по відшкодування коштів на ФГВФО. Такі доводи не є законними та суперечать основним засадам цивільного законодавства (ст.3 ЦК України), бо фактично зводяться до того, що при ліквідації банк не повернув би партнерству кошти за інвестиційними вкладами, витративши їх на власний розсуд, і водночас ТОВ «Лєон» було б боржником банку.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність передбачених законодавством підстав, вважати наведені правочини нікчемними.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом того факту, що згідно генеральної угоди та кредитних договорів від 15 грудня 2010 року ТОВ «Лєон» мав повернути всю суму кредиту до 14 грудня 2015 року, а відтак станом на 12 вересня 2014 року, тобто на час виконання ПзОВ «Інланд Транзіт» обов`язку боржника, строк повернення кредиту ще не настав, не спростовують висновків суду про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

По-перше, судом встановлено, що відповідно до кредитних договорів, укладених між ПАТ «Банк Камбіо» і ТОВ «Лєон», позичальник мав повертати проценти за користування коштами у розмірі 15 % річних щомісяця. Згідно довідки банку та наданих розрахунків станом на 12 вересня 2014 року борг ТОВ «Леон» за процентами станови 201561,27 доларів США. Вказаний розрахунок, який відповідач жодним чином не спростував, доводить наявність боргу за кредитом і як наслідок право банку на задоволення вимог за рахунок предмета застави.

По-друге, намагання представника відповідача тлумачити списання коштів з рахунків поручителя ПзОВ «Інланд Транзіт» як добровільне дострокове виконання останнім обов`язку боржника безпідставні. З матеріалів справи вбачається, що списання грошових коштів з рахунків ПзОВ «Інланд Транзіт» здійсненеПАТ «Банк Камбіо» в односторонньому порядку на підставі договорів застави майнових прав з послідуючим повідомленням ТОВ «Лєон» та ПзОВ «Інланд Транзіт».

Такі дії банку з огляду на наявність у ТОВ «Лєон» боргу за процентами у розмірі 201561,27 доларів США відповідають приписам ст.1050 ЦК України, яка передбачає право кредитодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, разі прострочення повернення чергової частини, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами.

Посилання в апеляційній скарзі на хибність висновків суду про те, що ПАТ «Банк Камбіо» повідомляв боржника листом від 12 вересня 2014 року про списання грошових

- 13 -

коштів не мають правового значення для вирішення спору.

Відповідно до ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення цієї заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним (правовий висновок Верховного Суду України, у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 та постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2765цс15). Оскільки з матеріалів справи вбачається, що боржник ТОВ «Лєон» не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні первісному кредитору, то дані доводи безпідставні.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд не перевірив складові суми боргу у розмірі 1708561,27 доларів США, зокрема що вона включає, що у свою чергу свідчить про необгрунтованість рішення спростовуються матеріалами справи, в яких міститься як довідка ПАТ «Банк Камбіо» згідно якої заборгованість ТОВ «Лєон» за Генеральною кредитною угодою № 600/02-2010 та укладеними в її межах кредитними договорами № 601/02-2010 та № 602/02-2010 перед ПАТ «Банк Камбіо» станом на 12 вересня 2014 року становить 1708561,27 доларів США, з яких: 1507000 доларів США - борг за тілом кредиту, 201561,27 доларів США - боргза процентами. У вказаній довідці зазначено окремо розмір боргу ТОВ «Лєон» за кожним із кредитних договорів як по тілу кредиту, так і по процентам. (т.1 а.с.189) Також банком надана повна виписка по рахунку ТОВ «Лєон» щодо руху коштів, яка також підтверджує наявність вказаної заборогованості (т.1 а.с.190-219).

Окрім того, банком надано чіткі розрахунки заборгованості ТОВ «Лєон» (т.2 а.с.196-199), які підтверджують як розмір заборгованості, так і її складові.

У випадку, якщо відповідач вважає, що наданий банком розрахунок невірний, зокрема, що він не відображає всі сплачені позичальником кошти, чи відображає у іншому (меншому) розмірі, то згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, відповідачі були зобов`язані його спростувати, надавши свій розрахунок чи інші, передбачені ст.76 ЦПК України докази, на його спростування, чого відповідачами не зроблено.

Самі лише посилання на неналежність даного доказу, як помилково важає відповідач, не є достатніми підставами для його неприйняття судом.

Відхиляючи даний довід колегія суддів враховує, що діюче процесуальне законодавство надає стороні широке коло можливостей для надання доказів чи спростування доказів, наданих іншою стороною, в тому числі згідно ст.106 ЦПК України відповідачі мали можливість провести експертне дослідження за власною ініціативою на спростування розрахунку боргу, проте не зробили цього.

Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доводи скарги про те, що суд необгрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення Господарським судом м.Києва справ № 910/6134/17 та № 910/12931/18 за позовами ТОВ «Лєон» про визнання недійсними договорів застави і відступлення прав вимоги від 11 вересня 2014 року, укладених між банком і ПзОВ «Інланд Транзіт» суперечать вимогам процесуального закону, зокрема п.6 ч.1 ст.251 ЦПК

- 14 -

України, згідно якої суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі, суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Отже, за змістом указаної норми підставою зупинення провадження у справі є виключно об`єктивна неможливість встановлення судом обставин (фактів), які є предметом судового розгляду, та їх оцінку, без вирішення іншої справи, чого вданій справі не встановлено.

Наведені у скарзі доводи про необхідність залучення до участі у справі НБУ, прав та обов`язків якого стосується даний спір, оскільки між ПАТ «Банк Камбіо» і НБУ були укладені кредитні договори і поверненя сум рефінансування забезпечувалося правами вимог по кредитам банку, надумані та безпідстані, оскільки даний спір про стягнення коштів із ТОВ «Лєон» на користь ОСОБА_1 ніяким чином не стосується прав та обов`язків НБУ.

Решта доводів скарги щодо пропуску строку позовної давності враховані судом при зміні рішення.

Також необхідно зазначити, що 30 січня 2020 року між ПАТ «Банк Камбіо» та ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» було укладено договір про відступлення права вимоги, за яким банк передав товариству право вимоги за рядом кредитних договорів, в тому числі за кредитними договорами укладеними із ТОВ «Лєон».

Колегія суддів вважає, що наявність даного договору не є підставою для скасування рішення, оскільки по-перше, даний договір укладено після ухвалення судом першої інстанції рішення в даній справі, по-друге, спірні правовідносини в даній справі щодо набуття ПзОВ ПзОВ «Інланд Транзіт», а пізніше ОСОБА_1 прав кредитора ТОВ «Лєон» виникли задовго до укладення даного договору.

І по-третє, оригінали документів, передбачених ч.1 ст.517 ЦК України, як докази наявності прав у нового кредитора, знаходяться у позивача ОСОБА_1 , а третій особі за договором про відступлення прав вимоги передано лише засвідчені копії вказаних документів, що не відповідає закону.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лєон» задоволити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 15 березня 2019 року змінити, стягнувши із Товариства з обмеженою відповідальністю «Лєон» на користь ОСОБА_1 заборгованість за кредитними договорами в розмірі 1507000 доларів США та судовий збір у розмірі 7700 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лєон» судовий збір у розмірі 1585 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: