Справа №339/304/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2020 року м. Болехів

Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Головенко О. С.

секретаря судового засідання Латик В.Є.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції у загальному позовному провадженні справуза позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребовування майна із чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом, в якому просить на підставі ст. 387 ЦК України витребувати у відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та передати належний йому автомобіль марки Sroda Fabia д.н.з. НОМЕР_1 та свідоцтво на вказаний транспортний засіб.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що у 2007 році придбав вказаний транспортний засіб, а у 2010 році надав довіреність на керування автомобілем строком на 3 роки відповідачам. З 2013 року неодноразово у телефонному режимі просив повернути транспортний засіб, а у липні 2019 року звернувся з письмовою заявою щодо його повернення, однак транспортний засіб йому не повернутий.

А тому звернувся до суду, оскільки відповідачі незаконно володіють та користуються його майном, а він, як власник вказаного транспортного засобу, позбавлений такої можливості.

04 листопада 2019 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено до підготовчого засідання.

16 січня 2020 року відповідачами подано відзиви на позов, в якому просять в задоволенні позову відмовити за безпідставністю (а.с.86-87, 118).

02 березня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Згідно ухвали суду від 02 березня 2020 року відзиви на позов, подані відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишені без розгляду у зв`язку з порушенням строку їх подачі.

Відтак, згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачами відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Будучи опитаний в якості свідка позивач ОСОБА_1 пояснив, що придбав вказане авто в 2007 році в кредит. В 2010році надав автомобіль в користування відповідачам за дорученням в присутності ОСОБА_6 в с.Гузіїв, який і познайомив його з відповідачем ОСОБА_3 , вказавши що це його брат. З приводу зустрічі на території Сколівського р-ну Львівської обл. в лютому 2010 року, то вказав, що ці обставини не пам"ятає. Паспортні дані відповідачів для оформлення доручення йому надав ОСОБА_6 . Йому пізніше було відомо про те, що ОСОБА_6 був затримуваний працівники поліції поблизу м. Київ, після чого перебував в місцях позбавлення волі за злочини, пов`язані з передачею транспортних засобів в користування.

Згодом вказане доручення анулював 14 грудня 2012 року, а ще пізніше звернувся до відповідачів з вимогою про повернення автомобіля, однак отримав відмову вмотивовану тим, що автомобіль проданий відповідачам. Так, справді, коли він давав авто в користування відповідачам, то автомобіль перебував в кредитній заставі. Домовленість була такою, що відповідачі дають йому кошти, за які він погашує кредит, а вони - отримують авто у власність. Цей факт ніхто не приховував, так як в техпаспорті була відмітка про те, що авто під заставою. Проте кредит за рік не був погашений, тому що кошти йому не віддали за автомобіль.

Впродовж 2013-2020 років двічі звертався з вимогою до відповідачів повернути авто, а також звертався в поліцію м. Долина в відділ карного розшуку. Працівники поліції приїхали на місце до ОСОБА_3 , де бачили через вікно гаража вказаний автомобіль. На даний час автомобіль йому не повернутий. Впродовж 6 років не звертався до відповідачів щодо неповернення автомобіля, оскільки перебував за кордоном.

Будучи опитаний в якості свідка, відповідач ОСОБА_3 пояснив, що хотів придбати вказаний автомобіль, оскільки ОСОБА_7 , який на той час їздив на ньому, позитивно відгукувався про автомобіль і вказував, що власник продає за невисоку ціну. Через ОСОБА_6 домовився з позивачем про покупку автомобіля. Він з дружиною ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та позивач зустрілися в Сколівському районі біля готеля ( назву не пригадує). З собою він мав паспорт для того, щоб оформити договір купівлі продажу. Вони ( ОСОБА_6 та позивач) запевнили, що зроблять це за короткий час. Згодом, не пригадує дати, йому зателефонували і сказали, що як будуть готові документи, то йому передадуть авто.

На цю зустріч в м.Болехові ОСОБА_6 та позивач приїхали разом, а він - з дружиною в м.Болехів. При зустрічі він передав гроші одну тисячу доларів, а йому - довіреність і пояснили , що договір купівлі продажу не може бути укладений, так як авто перебувало під кредитною заставою, але ОСОБА_1 пообіцяв про те, що вирішить цю проблему. Передача коштів в сумі 1000 доларів США в відбулася в салоні автомобіля «Шкода», ці кошти він поставив між сидінням і їх забрав позивач. Чи забирав ці кошти ОСОБА_6 , який теж був в автомобілі, йому невідомо. Ці кошті були початковою сумою (авансом), решта суми він мав заплатити вже після договору купівля- продажу (після погашення кредиту). Факт передачі цих коштів він хотів оформити в нотаріуса, позивач та ОСОБА_6 переконали, що це не потрібно. ОСОБА_1 написав розписку про те, що зобов`язується продати йому це авто.

Одного разу ОСОБА_1 приїхав забрати авто, але так як довіреність була ще дійсна, то авто він не повернув ( і вони посперечались).

Також пояснив, що до нього приходив дільничий поліції для вияснення обставин справи з приводу повернення позивачу автомобіля, він надав йому довіреність та розписку, а також письмові пояснення.

Вдруге ОСОБА_1 приїздив до його помешкання з якимось чоловіком з вимогою повернути автомобіль весною 2013 року. Вони довго сперечалися та він все таки він ровернув авто позивачу, оскільки закінчився термін дії доручення, яке було чинним на три роки. ОСОБА_1 сів в цей автомобіль, а другий чоловік пересів за кермо автомобіля, на якому вони приїхали. При цьому був присутній ОСОБА_8 , який в цей час заїхав до нього обрізати виноград на городі. Факт повернення автомобіля не оформляв ніякою розпискою, тільки віддав ключі та техпаспорт.

Будучи опитаною в якості свідка відповідач ОСОБА_4 пояснила, що вони з чоловіком виявили бажання придбати вказаний автомобіль і від ОСОБА_9 дізналися про його продажу. ОСОБА_9 з її чоловіком поїхали в Львівську область і передали документи позивачу для оформлення договору купівля- продажу автомобіля . За кілька днів автомобіль їм привезли в м. Болехів ОСОБА_1 разом із ОСОБА_6 і мали з собою довіреність. Чоловік передав гроші в сумі 1000 доларів, ОСОБА_1 віддав ключі та техпаспорт від машини. ОСОБА_1 та ОСОБА_6 сиділи на передіх сидіннях автомобіля, а вона з чоловіком - на задньому сидінні. За кермом був позивач, який і забрав гроші. Вони захотіли оформити договір купівля-продаж, однак ОСОБА_1 повідомив, що автомобіль перебуває в кредитній заставі. Він пообіцяв, що все буде добре і він швидко сплатить вартість автомобіля та продасть його їм.

Вони роз`їхалися до 2013 року. В 2013 року приїздив до них ОСОБА_1 і вимагав повернути авто, вони відмовилися повертати, оскільки ще діяло доручення.

Після завершення дії доручення ОСОБА_1 приїздив ще раз і забрав авто. Її в той момент не було вдома, а коли повернулася, то чоловік повідомив про те, що позивач забрав автомобіль, оскільки закінчилася дія доручення. Про те, що позивач 14 листопада 2012 року скасував дію доручення на автомобіль, їм не було відомо. Забравши автомобіль, позивач більше до них не телефонував .

Свідок ОСОБА_9 пояснив, що він користувався автомобілем «Фабіа» по дорученні тільки тому, що ОСОБА_6 був винний йому велику суму коштів, які не міг віддати, а у нього була потреба у користуванні автомобілем, так як працював в м.Львові та часто їздив у відрядження. Даним автомобілем користувався в 2009 році, пізніше він їздив на іншому автомобілі, власником якого теж був ОСОБА_1 марки Шкода Фабія. Особисто він не був знайомий з ОСОБА_1 , а паспортні дані для оформлення доручення на автомобіль, власником якого був ОСОБА_1 , він надавав ОСОБА_6 , який привіз оформлене доручення на вказаний автомобіль.

ОСОБА_3 хотів купити автомобіль і ОСОБА_6 запропонував йому автомобіль Шкода Фабія.

Так, як він на цьому автомобілі їздив, то підтвердив, що автомобіль в доброму стані.

Тоді вони з метою покупки домовились з ОСОБА_6 та ОСОБА_1 про зустріч на Сколівській трасі біля готель Вікінг.

На дану зустріч він їхав з ОСОБА_3 , який домовився з ОСОБА_6 та ОСОБА_1 про придбання цієї машини. І через декілька днів йому зателефонував ОСОБА_3 та повідомив, що узяв у користування цей автомобіль на 2-3 роки.

У 2010 році ОСОБА_3 зателефонував йому та вказав, що до нього приїжджав ОСОБА_1 ще з якоюсь особою та вимагали віддати автомобіль. Однак автомобіль не забрали, так як на право користування ним ще діяло доручення.

Пізніше десь в місяці квітні-травні 2013 року ОСОБА_3 зателефонував йому та повідомив, що приїжджав ОСОБА_1 та забрав цей автомобіль.

Свідок ОСОБА_10 підтвердив про те, що він присутнім при розмові в 2010 році між його батьком ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про передачу вказаного автомобіля Шкода Фабія у користування, обговорювалось про суму коштів щодо виплати в оренду, ОСОБА_6 - був посередником. Вказаний автомобіль батько придбав у 2007році та автомобіль був у кредитній заставі. Йому також відомо про те, що батько надав довіреність про передачу автомобіля у користування людям з м.Болехова.

Він був свідком телефонних розмов його батька, який просив повернути даний автомобіль після того як закінчився строк довіреності. Після 2013р. у володінні батька даний автомобіль не був.

Свідок ОСОБА_8 підтвердив, що приблизно у 2010-2011 роках до нього приїжджав ОСОБА_3 на вказаному автомобілі та пояснював, що дав заставу за цей автомобіль та показував йому розписку. Також ОСОБА_3 пояснив йому, що особа, яка писала розписку- це людина серйозна, відповідальна, працює в міліції, що ніякого шахрайства не може бути.

Пізніше в місяці квітні-травні 2013 року, він перебував у ОСОБА_3 на городі, який сказав, що приїхав власник, сів у машину і поїхав нею. Цих людей (їх було двоє), один із них сів у машину ОСОБА_3 , він бачив здалека, але впізнати їх не зміг би. Коли забрали автомобіль, то ОСОБА_3 дзвонив до когось та спорив з приводу таких дій. Він став запитувати у ОСОБА_3 чому віддав автомобіль на що він відповів, що уже закінчилась довіреність. Також він з"ясовував у ОСОБА_3 про те, що документи про про повернення автомобіля ніякі не складались. ОСОБА_3 відповів, що позивач сказав, що перевірить в якому стані машина та, можливо, поверне заставу.

Свідок ОСОБА_11 повідомив, що з позивачем ОСОБА_1 він взагалі не знайомий і ніколи з ним не зустрічався і йому не відомо про те, що ОСОБА_1 надавав 21 листопада 2009 року довіреність на його ім"я, ОСОБА_12 , ОСОБА_13 на автомобіль марки ВК 3977 АІ Шкода Фабія. Підтвердив, що був знайомий із ОСОБА_14 , який взяв у нього два автомобілі і не повернув.

Суд, вислухавши вступне слово представників позивача та відповідача, пояснення свідків та пояснення позивача і відповідачів, в якості свідків, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, прийшов до наступного висновку.

Частиною першою ст. 15, частиною 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права чи інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

А способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Так, із змісту позовних вимог та матеріалів справи вбачається, що спір виник щодо автомобіля, який за твердженням позивача відповідачі безпідставно утримують у себе після закінчення терміну дії доручення.

Відповідно до ст. ст. 237, 239 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Як передбачено ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

При цьому, судом встановлена такі обставини.

Згідно довідки Територіального сервісного центру 5641 РСЦ МВС в Рівненській області від 27 червня 2019 року № 31/17/5641-772з, вбачається, що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на транспортний засіб Sroda Fabia д.н.з. НОМЕР_1 (том 1 а.с. 4).

Судом встановлено, що згідно доручення від 02 березня 2010 року, яке міститься в матеріалах справи, позивач передав у користування відповідачам даний транспортний засіб терміном на 3 роки на представлення інтересів при керуванні автомобілем, що підтверджується повним витягом з Єдиного реєстру довіреностей ( том 1 а.с. 15-16).

З розписки від 04 березня 2010 року вбачається, що ОСОБА_1 продає Sroda Fabia д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_3 та зобов`язався зняти її з обліку в березні 2011 року для переоформлення. Претензій на право власності не має ( том 1 а.с.161).

Відповідно до ст. 248, 249 ЦК України представництво за довіреністю припиняється зокрема, у разі: закінчення строку довіреності; скасування довіреності особою, яка її видала.

Особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність.

Як встановив суд, позивач ОСОБА_1 14 листопада 2012 року припинив дію вказаного доручення в Єдиному реєстрі доручень ( т.1 а.с.16).

І тільки 17 липня 2019 року він звернувся до відповідачів із письмовою заявою про повернення йому транспортного засобу, яку відповідачі отримали (том 1 а.с.5-6).

Подаючи позов до суду, позивач зазначив підставою такого звернення ст. 387 ЦК України, відповідно до якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Тобто даною нормою передбачено право власника майна на його витребування із чужого незаконного володіння як спосіб цивільно-правового захисту права власності.

Власник майна повинен довести, а суд встановити факти, які не тільки доводять право власності позивача на майно, а і його право на витребування цього майна: вибуття майна з володіння позивача і знаходження його у відповідача, незаконність володіння відповідачем майном позивача, відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально - правових відносин щодо спірного майна.

Предметом такого позову за цією статтею є вимога власника, який не володіє майном, до особи, яка незаконно заволоділа цим майном.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07 лютого 2014 року №5, застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Разом з тим, як встановив суд, вимоги ст. 387 ЦК України на правовідносини, що виникли між сторонами не поширюються, оскільки позивачем не доведено, що відповідачі без достатньої правової підстави заволоділи майном.

Так, судом встановлено, що спірний автомобіль перебував у користуванні відповідачів на підставі доручення, тобто на достатній правовій підставі, передбаченій законом.

Надавши відповідачам доручення на вказаний автомобіль, позивач мав намір продати його і 04 березня 2010 року написав розписку такого змісту : « Я, ОСОБА_1 продаю Sroda Fabia д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_3 і зобов"язуюся зняти її з обліку в березні 2011року для переоформлення. Претензій на право власності немаю»( том 1 а.с.89).

Діюче цивільне законодавство визначає, що при зверненні особи до суду за захистом порушеного права, позивач повинна довести обставини, які мають значення для справи та надати відповідні докази, що підлягають оцінці судом.

Зокрема, відповідно до ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На суд покладається обов`язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Однак, всупереч вимогам ст.81 ЦПК України, позивач, заявляючи вимоги про витребування автомобіля у відповідачів, не надав жодного доказу, який би вказував на те, що після закінчення терміну дії доручення вказаний автомобіль перебуває у користуванні саме відповідачів.

Наявність доручення, строк дії якого закінчився 02 березня 2013року, не може вважатися належним доказом того, що до цього часу вказаний автомобіль перебуває і надалі у володінні відповідачів.

Крім того, позивач, який 14 листопада 2012 року відкликав дію доручення, не спростував доводів відповідачів та пояснення свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_8 (очевидця таких подій) про повернення відповідачами в 2013 році ОСОБА_1 автомобіля разом з ключами та технічним паспортом

Також, матеріали справи свідчать про те, що позивач, надавав, крім відповідачів, і іншим особами доручення на користування спірним автомобілем у вказаний період, зокрема, ОСОБА_15 - строк дії до 13.07.2012, ОСОБА_16 - строк дії до 07.04.2012, ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 строк дії до 22.10.2012, ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_9 - строк дії до 21.11.2012Ю ОСОБА_22 - строк дії до 21.11.2012, ОСОБА_23 - строк дії до 02.03.2013, що теж додатково спростовує доводи позивача про перебування автомобіля саме у відповідачів( т.1 а.с.7.10, 12,13,15).

Окрім того, як вбачається з пояснень сторін, свідків, безпосередню участь щодо продажу автомобіля відповідачам та оформлення доручення на право керування ним приймав ОСОБА_6 .

Зокрема, позивач в судовому засіданні стверджував про те, що завдаток в сумі 1000 доларів отримав не він, а ОСОБА_6 і за твердженням свідка зі сторони позивача ОСОБА_10 посередником у передачі вказаного автомобіля в оренду іншим особам був саме ОСОБА_6 , з яким ОСОБА_1 вів розмову.

І як свідчать матеріали справи, припинивши дію доручення на користування відповідачами автомобілем ( 14.11.2012року) на наступний день (15.11.2012року) позивач звернувся до Долинського ВП із протокол- заявою про те, що саме ОСОБА_6 шахрайським способом заволодів вказаним автомобілем, який тепер просить витребувати у відповідачів( т.2 а.с. 158).

За шахрайські дії ОСОБА_6 з приводу заволодіння чужим майном (автомобілями), про що стверджували також і в судовому засіданні сторони, засуджений 09 вересня 2013 року вироком Долинського районного суду до позбавлення волі. ( т.1 а с.95-107).

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог з приводу того, що належний йому автомобіль перебуває саме у відповідачів, а доказування та рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що вимоги позивача є не доведеними, суд вважає, що у задоволенні позову про витребування у відповідачів спірного автомобіля та свідоцтва на вказаний транспортний засіб слід відмовити.

Також, суд погоджується з доводами відповідачів про те, що звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_1 пропустив встановлений законом строк звернення до суду, що теж, згідно вимог ч.4 ст. 267 ЦК України, є самостійною підставою для відмови у позові.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Позивач та його представник, стверджують, що позовна давність у цій справі має обчислюватись з моменту отримання відповідачами листа з вимогою про повернення автомобіля - 26.07.2019року (т.1 а.с.5-6).

Як встановив суд, позивач ОСОБА_1 14 листопада 2012 року припинив дію доручення, за яким надав право відповідачам користуватись вказаним автомобілем, а на наступний день - 15 листопада 2012 року позивач звернувся до правоохоронних органів із протокол- заявою про те, що ОСОБА_6 шахрайським способом заволодів вказаним автомобілем.

Тобто, вказані докази свідчать про те, що про порушення своїх прав позивачу було достеменно відомо у листопаді 2012 року.

Однак, з вимогою про повернення автомобіля позивач звернувся не до ОСОБА_6 , а до позивачів тільки у 2019році.

Із позовною заявою ОСОБА_1 звернувся до суду через 7 років - 28 жовтня 2019 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, про застосування якого просили відповідачі.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК, України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Поважності пропуску такого строку позивач не довів.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

Одночасна відмова рішенням суду в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, як на цьому наполягали відповідачі та іх представник є помилковим трактуванням вимог закону.

Разом з тим, оскільки суд встановив, що вимоги позивача, за захистом якого він звернувся до суду, є недоведеними, то в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Судові витрати у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК в зв"язку з відмовою у позові - віднести на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264,265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребовування майна із чужого незаконного володіння-відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Болехівський міський суд.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Найменування або ім`я сторін, їх місцезнаходження або місце проживання:

ОСОБА_1 реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_2 місце проживання АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_2 .

ОСОБА_4 - АДРЕСА_2 .

Дата складання повного тексту рішення - 18 грудня 2020 року.

Суддя Головенко О.С.