ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8644/20 Справа № 216/5895/19 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М.,Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Голуб О.О.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Казенне підприємство «Південукргеологія»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 березня 2020 року, яке ухвалено суддею Поповим В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Казенного підприємства «Південукргеологія», в особі Комплексної геологічної партії «Кривбасгеологія» (надалі КП«Південукргеологія»), третя особа Державна служба геології та надр України про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за затримку виплати заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що 01 жовтня 2012 року вона була переведена на посаду картографа Комплексної геологічної експедиції «Кривбасгеологія», яка є структурним підрозділом Казенного підприємства «Південукргеологія» Державної служби геології та надр України згідно наказу №374-к від 01 жовтня 2012 року та 29 грудня 2016 року звільнилась із займаної посади за власним бажанням. Після звільнення заробітну плату не отримувала у зв`язку з відмовою сплатити заборгованість по заробітній платі з боку керівництва КП «Південукргеологія».

04 січня 2017 року позивач знову працевлаштувалась на посаду геолога Комплексної геологічної експедиції «Кривбасгеологія» за наказом №1-к від 03 січня 2017 року та 20 лютого 2018 року була звільнена з посади у зв`язку зі скороченням штатів.

10 березня 2018 року прийнята на посаду картографа, де працює по теперішній час.

03 квітня 2019 року позивач звернулась із заявою до КП «Південукргеологія» з вимогою сплатити їй прострочену заборгованість з виплати заробітної плати, а також заборгованості з виплати заробітної плати з жовтня 2014 рок і по листопад 2016 року, включно, на загальну суму 74 875 грн. 30 коп. з урахуванням виплати компенсації за незаконну затримку з виплати заробітної плати за визначений строк. 15 серпня 2019 року КП «Південукргеологія» позивачу була надана довідка, якою останнє визнало заборгованість з виплати заробітної плати позивачу за 2014, 2015 і 2016 роки у розмірі 74 785 грн. 30 коп. Разом з тим, позивач вважає, що несплата заробітної плати у вищевказаний період порушила її звичайний життєвий уклад, оскільки вона була змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, матеріального забезпечення сім`ї, що в свою чергу призвело до моральних страждань.

За таких обставин позивач просила суд стягнути з відповідача КП «Південукргеологія» на її користь заборгованість з виплати заробітної плати за період з жовтня 2014 року до листопада 2016 року, включно, у розмірі 114 511 грн. 21 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з жовтня 2014 року до листопада 2016 року, включно, у розмірі 69 116 грн. 12 коп., а також моральну шкоду за несвоєчасно сплачену заробітну плату в розмірі 100 000 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з КП «Південукргеологія» на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати за період з жовтня 2014 року по листопад 2016 року, включно, у розмірі 114 511 грн. 21 коп.

Стягнуто з КП «Південукргеологія» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1000 грн.

Стягнуто КП «Південукргеологія» в дохід держави судовий збір у розмірі 1536 грн. 80 коп.

В іншій частині задоволені позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції, яким позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що судом першої інстанції не було враховано, що відповідач, відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, згідно якої власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, однак не провів з нею повний розрахунок

На думку апелянта, суд першої інстанції, відмовляючи у стягненні середньої заробітної плати, не взяв до уваги п. 2,8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, згідно якого сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача за жовтень та листопад 2016 року складає 9 101,84 гривні, з розрахунку: розмір середньої заробітної плати в розмірі 206,86 помножений на 44 робочих днів затримки.

Також позивач ОСОБА_1 наголошує на тому, що при стягненні з відповідача на її користь моральної шкоди у розмірі 1000 гривень, судом першої інстанції не враховано, що заробітна плата, яку вона мала законно отримати за відпрацьовані три роки, з жовтня 2014 по листопад 2016 року, включно, не виплачені відповідачем до теперішнього часу, що вплинули на її здоров`я, психологічний стан та самопочуття.

У відзиву на апеляційну скаргу позивача відповідач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити частково в частині стягнення заборгованості із заробітної плати у сумі 74 875,30 грн., в решті позовних вимог відмовити, а апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з КП «Південукргеологія» заборгованості по заробітній платі у розмірі 114 511,21 грн., тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , який підтримав доводи апеляційної та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відзиву відповідача на апеляційну скаргу позивача, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 працювала з 04 травня 2005 року по 05 жовтня 2004 року на посаді техніка картографа, з 05 жовтня 2004 року по 03 серпня 2009 року геологом, з 03 серпня 2009 року по 01 жовтня 2012 року - картографом ІІ категорії, з 01 жовтня 2012 року по 29 грудня 2016 року картографом Комплексної геологічної експедиції «Кривбасгеологія». 29 грудня 2016 року позивач звільнена за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України. З 04 січня 2017 року по 20 лютого 2018 року працювала на посаді геолога на ТОВ «Метінвест Інжиніринг». 20 лютого 2018 року звільнена у зв`язку зі скороченням штату, згідно ст. 40 КЗпП України. З 12 березня 2018 року позивач працює по теперішній час на посаді картографа Комплексної геологічної експедиції «Кривбасгеологія» (а.с. 11 - 12).

03 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до КП «Південукргеологія» із заявою про виплату їй заборгованості із заробітної плати за період з грудня 2014 року по листопад 2016 року та компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати за весь період невиплати (а.с.9).

Згідно довідки ТОВ «Метінвест Інжиніринг» №01/5851-11.27 від 16 липня 2019 року, ОСОБА_1 працювала в ТОВ «Майнінг Інжинірінг Центр» з 04 січня 2017 року по 20 лютого 2018 року на посаді геолога, дохід ОСОБА_1 склав 68 288 грн. 78 коп. (а.с.15).

Згідно відповіді КП «Південукргеологія» №01/12-423 від 15 серпня 2019 року, заборгованість із заробітної плати ОСОБА_1 за періоди з 2014 року, 2015 року та 2016 року складає 74 875 грн. 30 коп. (а.с.16).

Згідно довідки КП «Південукргеологія» №130/09 від 03 вересня 2019 року, середня заробітна плата ОСОБА_1 складає: 2014 рік 2184 грн. 52 коп.; 2015 рік 3131 грн. 41 коп.; 2016 рік 3106 грн. 81 коп. (а.с.17).

Звертаючись до суду з позовом позивач посилалася на те, що при її звільненні заробітну 29 грудня 2016 року вона не отримувала заробітну плату у зв`язку із чим, вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити їй заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2014 року до листопада 2016 року, включно, у розмірі 114 511 грн. 21 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з жовтня 2014 року по листопад 2016 року, включно, у розмірі 69 116 грн. 12 коп., а також моральну шкоду за несвоєчасно виплату заробітної плати в розмірі 100 000 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з жовтня 2014 року по листопад 2016 року, включно, у розмірі 69 116 грн. 12 коп., суд першої інстанції виходив з того, що позивачем при зверненні до суду не надано належних та допустимих доказів про розмір середньоденної заробітної плати або довідки щодо суми заробітної плати за два місяці, що передують події, з якою пов`язана виплата, та довідки щодо кількості відпрацьованих робочих днів за два місяці.

Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з жовтня 2014 року по листопад 2016 року, включно, однак не може погодитись з мотивами відмови в задоволенні позову, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Натомість, як вбачається з матерів справи, останній робочий день у позивача був 29 грудня 2016 року, отже початок періоду несвоєчасної виплати заборгованості по заробітній платі починається з 30 грудня 2019 року, тобто з наступного дня після дати звільнення.

Таким чином, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог позивача з підстав не надання нею до суду належних та допустимих доказів розміру середньоденної заробітної плати, оскільки в даному випадку позивачу слід відмовити в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що нею пред`явлено вимогу простягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з жовтня 2014 року по листопад 2016 рік, в порушення вимог ст. 117 КЗпП України, тобто, за період коли позивач ОСОБА_4 працювала на посаді картографа КП «Південукргеологія».

У зв`язку з чим, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції, відмовляючи у стягненні середньої заробітної плати, не взяв до уваги п.п. 2,8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, згідно якого сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача за жовтень та листопад 2016 року складає 9 101,84 гривні, з розрахунку: розмір середньої заробітної плати в розмірі 206,86 помножений на 44 робочих днів затримки.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом першої інстанції не було враховано, що відповідач, відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, якою передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, не зробив з нею повного розрахунку, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість з виплати заробітної плати за період з жовтня 2014 року по листопад 2016 року, включно, тобто врахував, що відповідач відповідно до вимог ст. 47 та 116 КЗпП України не зробив з позивачем повного розрахунку.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд першої інстанції, з урахуванням положень ст.ст. 23,1167 ЦК України, встановивши порушення відповідачем законних прав позивача, пов`язаних з затримкою виплати заробітної плати, що призвело до виникнення у позивача моральних страждань та втрати нормальних життєвих зав`язків, що вимагало додаткових зусиль для організації життя позивача, дійшов висновку про те, що розумним та обґрунтованим розміром морального відшкодування позивачу буде 1 000 грн.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки розмір моральної шкоди визначений судом першої інстанції з врахуванням вимог ст.ст. 23,1167 ЦК України, роз`яснень, даних в п. 5 Постанови №4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди врахував вимоги розумності, справедливості, характер порушення прав позивача, глибини її фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей позивача та позбавлення його можливості їх реалізації, оскільки позивач перебувала в стані душевного хвилювання, втратила нормальні життєві зв`язки та прикладала додаткові зусилля для організації свого життя.

При цьому колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що заробітна плата, яку вона мала законно отримати за відпрацьовані три роки, з жовтня 2014 по листопад 2016 року, включно, не виплачені відповідачем до теперішнього часу, що вплинули на її здоров`я, психологічний стан та самопочуття, оскільки наведені в апеляційній скарзі аргументи позивача щодо розміру моральної шкоди були враховані судом першої інстанції при визначенні розміру морального відшкодування.

У зв`язку з наведеним вище, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з жовтня 2014 року по листопад 2016 року, включно, у розмірі 69 116 грн. 12 коп., оскільки в даному випадку в задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити з тих підстав, що нею пред`явлено вимогу простягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з жовтня 2014 року по листопад 2016 року, включно, в порушення вимог ст. 117 КЗпП України, тобто за період коли позивач ОСОБА_4 працювала на посаді картографа КП «Південукргеологія».

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382,384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 березня 2020 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову про стягнення з Казенного підприємства «Південукргеологія» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з жовтня 2014 року до листопада 2016 року, включно, у розмірі 69 116 грн. 12 коп., виклавши їх в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: