Справа № 456/939/20
Провадження № 2/456/756/2020
РІШЕННЯ

іменем України

11 грудня 2020 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Шрамка Р. Т. ,

з участю секретаря: Панилик О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Стрию цивільну справу №456/939/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька. Позовні вимоги мотивувала тим, що 10.08.2010 між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11.03.2019 розірвано. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку з добровільною відмовою відповідача надавати матеріальну допомогу дитині, на підставі судового наказу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 04.04.2019 із відповідача на користь позивача стягнуті аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але не-більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду з 19 березня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Таким чином, після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, їх син - ОСОБА_3 постійно (із 2018) проживає із матір`ю. Після розірвання шлюбу позивач, належним чином виконувала та виконує свої батьківські обов`язки, утримує та виховує сина особисто, має самостійний дохід, що надає змогу останній періодично оздоровлювати сина за кордоном на морських курортах, ознайомлювати із культурою інших країн. Однак, відповідач, який є батьком дитини, не надає добровільно дозволу на виїзд сина за межі України. Позивач, з метою забезпечення повноцінного відпочинку сину в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя для підвищення рівня світогляду, фізичного, духовного та морального розвитку, покращення стану здоров`я сина бажає та має намір здійснювати періодичні поїздки за кордон разом із сином. Натомість відповідач не бажає надавати дозволу на тимчасові вивезення дитини за кордон. Позивач разом із сином під час свят та канікул неодноразово виявляли бажання поїхати за кордон на екскурсії та відпочинок. Так, в період новорічних та різдвяних свят дитині було б цікаво подивитись, як святкують в Європі, зокрема в Будапешті , Відні та інших європейських столицях, відвідати новорічні ярмарки та різдвяні вечорниці. Саме з метою духовного розвитку дитини, про який дбає матір дитини, відповідач у справі оскаржуючи мінімальний розмір аліментів, заради задоволення свого принципу, не бажає надати дозвіл на поїздку з дитиною за кордон. Слід також зазначити, що відповідач схиляє дитину до того, що краще сидіти в Україні з друзями.

На неодноразові звернення позивача до відповідача з проханням оформити нотаріальну посвідчену заяву про надання згоди на тимчасовий виїзд сина з кордон, останній відмовляється надати такий дозвіл. 06.12.2019 позивачем направлено на адресу відповідача через засоби поштового зв`язку письмову заяву про необхідність з`явитися до нотаріуса для надання дозволу на тимчасовий виїзд закордон дитини, яке відповідачем отримано 17.12.2019, однак відповідач у вказаний в заяві час до нотаріуса не з`явився, та повідомив телефонним дзвінко позивача, про те, що жодного дозволу на вивезення дитини за кордон надавати не буде.

Таким чином відповідач безпідставно, з власних міркувань не надає дозволу і тимчасовий виїзд закордон дитини, у зв`язку із чим позивач вимушена звернутись до суду вимогою про надання дозволу на тимчасовий виїзд закордон дитини на час канікул у супроводі матері без згоди батька. Вищеописана життєва позиція батька, який не любить та не бажає подорожувати, та переконує дитину в тому, що немає нічого кращого, як «село Розгірче», шкодить інтересам сина, викривлює його світогляд, не дає змоги повноцінно розвиватись дитині, пізнавати інші країни та їх спосіб життя, та порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток.

Уточнивши позовні вимоги просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща, Німеччини, Австрії та інших країн-учасниць Шенгенської Угоди та Європейського союзу малолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у період з 01.07.2021 по 01.08.2021.

Позивач та його представник в судове засідання не з?явились, хоча про час та місце розгляду справи були належними чином повідомлені.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, подавши відзив в якому зазначив, що твердження вказані у позовній заяві не відповідають дійсності та спрямовані на дискредитацію відповідача, як батька.

Упродовж 2018 року їхня дитина проживала, як разом з відповідачем так і з позивачем. Протягом 2019 та перших двох місяців 2020 року, син проживав з відповідачем, по місцю їхньої реєстрації, і саме він здійснював його утримання та належним чином виконував інші батьківські обов`язки. Щодо тверджень позивача про спільне з дитиною бажання виїжджати за кордон та про його відмову у наданні добровільного дозволу на виїзд сина за межі України, вважає за необхідне наголосити на тому, що він не заперечує проти подорожей останнього і готовий підтримати його, коли це буде необхідно.

Згадавши факт перебування в «селі Розгірче» з негативної сторони, позивач вказала те, що їхній син з раннього дитинства відвідував останнє. Дитина познайомилась та подружилась з великою кількістю однолітків, у зв`язку з цим з радістю проводить там час. Пишучи про неодноразові звернення до нього з проханням оформити нотаріально посвідчену заяву про надання згоди на тимчасовий виїзд сина за кордон, позивач, як доказ порушення своїх прав та прав дитини, долала до позову заяву від 05.12.2019. З її змісту вбачається, що він повинен прибути 13.12.2019 року о 12:00 годині до приватного нотаріуса, щоб узгодити та підписати дозвіл документи. Згадана заява доставлена із запізненням, 17.12.2019. Тому, факт відсутності у нотаріуса 13.12.2019 не може свідчити про його відмову у надані дозволу для виїзду сина за кордон.

ОСОБА_1 до позовної заяви не додано жодних інших належних та допустимих доказів в підтвердження факту звернення до нього з приводу надання дозволу на виїзд сина за кордон, як і доказів відмови у наданні згоди на виїзд дитини за межі країни. Окрім цього, не наведено обставин, які б унеможливлювали оформлення виїзду ОСОБА_3 , через встановлену законом процедуру. Крім того, ні у позовній заяві, ні у заяві від 05.12.2019 (щодо необхідності прибуття до нотаріуса) позивач не зазначає конкретної держави прямування, мети поїздки та строку перебування. Натомість, просить суд надати дозвіл на фактично багаторазовий, безконтрольний виїзд дитини за кордон без зазначення держав перебування. Проте, такий виїзд дитини без згоди батька чинним законодавством не передбачений. Позивач не навів дійсного наміру на тимчасовий виїзд сина за кордон, не надав жодного доказу, який би підтверджував необхідність виїзду ОСОБА_3 за межі країни, тобто того, що дитина потребує оздоровлення, духовного та морального розвитку або задоволення інших найкращих інтересів. Відсутність в позові інформації про час і місце подорожі породжує у відповідача сумніви щодо реальної мети отримання дозволу на виїзд ОСОБА_3 , за кордон беї його згоди. Вважає, що у випадку задоволення позовних вимог існуватиме ризик вивезення сина не на відпочинок (оздоровлення), а на постійне місце проживання н іншу державу та просив в задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши документи справи вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 10.08.2010 між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11.03.2019 розірвано.

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у Львівської області 02 квітня 2015 року.

У період з 01.07.2021 по 01.08.2021 ОСОБА_1 , має намір виїхати за межі України до Республіки Польща, Німеччини, Австрії та інших країн-учасниць Шенгенської Угоди та Європейського союзу з малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері без згоди та супроводу батька ОСОБА_2

06.12.2019 позивачем направлено на адресу відповідача, через засоби поштового зв`язку письмову заяву, в якій зазначено, про необхідність з`явитися до нотаріуса для надання дозволу на тимчасовий виїзд закордон дитини на 13.12.2019, о 12:00 год. Однак, згідно долученого до справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, вбачається, що ОСОБА_2 , отримав таке повідомлення 17.12.2020.

Таким чином в зв`язку з тим, що у позивача немає дозволу на виїзд дитини у його супроводі без згоди та супроводу матері, ОСОБА_1 , позбавлена можливості виїхати з дитиною за кордон.

Встановивши такі обставини, суд здійснив ретельний аналіз чинного законодавства, яким врегульовано питання виїзду неповнолітньої дитини за кордон.

Позивач ставить питання в позові про надання дозволу без згоди та супроводу матері неповнолітньої дитини на його виїзд за кордон до Республіки Польща, Німеччини, Австрії та інших країн-учасниць Шенгенської Угоди та Європейського союзу, строком з 01.07.2021 по 01.08.2021.

За змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Верховна Рада України 14 липня 2016 року внесла зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

До вказаної норми маються діючі підзаконні нормативні акти, якими, серед іншого, врегульовано порядок виїзду неповнолітніх дітей за межі України.

Зокрема, такими підзаконними нормативно-правовими актами є Правила перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27січня 1995 року № 57.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4).

Відповідно до п.1 п.4 даних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Однією з важливих підстав для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року ( справа № 783/14/15-ц) зазначено, що у разі відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом другого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду, строки та мету виїзду. Надання дозволу на виїзд малолітніх дітей до невизначених країн та без визначення його початку й закінчення не відповідає вимогам матеріально-правових норм, якими унормовані такі правовідносини.

Також, Вищий спеціалізований суд України, ухваливши рішення у справі № 6-33303ск15 від 16 березня 2016 року, дійшов висновку, що дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надається кожного разу окремо (тобто на кожний виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном.

Таким чином, виходячи з положень Сімейного Кодексу України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

При цьому, суд не бере до уваги раніше визначену правову позицію щодо порушення прав іншого з батьків наданням дозволу на виїзд неповнолітньої дитини без його згоди та супроводу з огляду на те, що від цієї позиції відступив Касаційний цивільний суд.

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц (№ 6- 15цс17), оскільки, ухвалюючи рішення в указаній категорії справ, суди мають насамперед охороняти права та інтереси дитини, визначивши, що найкраще відповідає її інтересам.

Вказане випливає з рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейського суду з прав людини, у якому ним наголошено (далі - ЄСПЛ), що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Між тим, Велика Палата Верховного Суду вважає, що дозвіл на виїзд за кордон дітей з одним із батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення ( справа № 14-244цс18 від 04 липня 2018 року). А також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина.

Вказана позиція підтримана подальшими рішення ВС. Так, касаційним судом наголошувалось на тому, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості (постанова від 03.07.2019 у справі № 643/1090/17).

Проаналізувавши вище викладене, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позивачем позовних вимог, оскільки надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретної держави, часу, періоду, мети, місця перебування, де буде мешкати в цей період дитина та доказів повернення до України, суперечить положенням чинного законодавства, а тому позов задоволенню не підлягає.

Згідно ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, які даному випадку складаються із судового збору,у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.7, 10, 12, 13, 18, 76-82, 133, 141, 244, 245, 259, 263-268 ЦПК України, ст.ст..7,150 СК України суд, -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини - громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 за межі України до Республіки Польща, Німеччини, Австрії та інших країн учасниць Шенгенської угоди та Європейського Союзу, на період з 01.07.2021р. по 01.08.2021р., без згоди та супроводу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Повне рішення суду складено 18 грудня 2020 року.

Суддя Р. Т. Шрамко