Постанова

Іменем України

15 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 161/14384/19

провадження № 61-5693св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

особа, дії якої оскаржуються, - старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Новосад Олег Юрійович,

стягувач - публічне акціонерне товариство «Український інноваційний банк»,

боржник - товариство з додатковою відповідальністю «Довірче товариство - перша Волинська фінансово-будівельна компанія «Траст-Інвест-Буд»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області, у складі судді

Пахолюка А. М., від 27 листопада 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Данилюк В. А., Киці С. І.,

Шевчук Л. Я., від 25 лютого 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст скарги

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення та дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень (далі - ВПВР) Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції (далі - УДВС ГТУЮ) у Волинській області Новосад О. Ю. у виконавчому провадженні № 41215957 за виконавчим листом Луцького міськрайонного суду Волинської області № 161/11023/13-ц, виданим 06 грудня 2013 року, про солідарне стягнення з товариства з додатковою відповідальністю «Довірче товариство - перша Волинська фінансово-будівельна компанія «Траст-Інвест-Буд» (далі - компанія «ТІБ», компанія) та ОСОБА_1 , на користь публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» (далі - АТ «Укрінбанк») заборгованості за кредитним договором.

Скарга мотивована тим, що 12 серпня 2019 року старшим державним виконавцем Новосад О. Ю. було складено акт, відповідно до якого державним виконавцем разом із працівниками поліції, понятими і переможцем торгів здійснено примусове проникнення на земельну ділянку, в приміщення складу з гаражем та столярною майстернею за адресою:

АДРЕСА_1 , що належить компанії «ТІБ»; замінено зберігача арештованого майна зі скаржника на ОСОБА_2 .

Скаржник вважав дії державного виконавця, які виявились у примусовому проникненні на земельну ділянку, приміщення складу з гаражем та столярною майстернею і заміні зберігача арештованого майна протиправними, та такими, що вчиненні всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

З урахуванням зазначеного, просив суд:

- визнати неправомірними дії старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Волинській області Новосада О. Ю., зазначені у акті державного виконавця від 12 серпня 2018 року у виконавчому провадженні (далі - ВП) № 41215957, які виразилися у примусовому проникненні на земельну ділянку та приміщення складу з гаражем та столярною майстернею, що належить компанії та розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати неправомірною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Волинській області Новосада О. Ю. про заміну зберігача арештованого актом опису й накладення арешту від 23 квітня 2014 року майна - із ОСОБА_1 на ОСОБА_2 у ВП № 41215957.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 листопада 2019 року в задоволенні скарги відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що власником майна, переданого на зберігання заявнику, є компанія, яка є боржником у виконавчому провадження № 41215957, в межах якого вчинялися оскаржені виконавчі дії. Права ОСОБА_1 , як зберігача майна, не порушені, оскільки згідно

статті 58 Закону України «Про виконавче провадження» зберігач користується майном за погодженням зі стягувачем і не наділений іншими правами щодо майна. Судом також враховано, що власник майна належним чином не оспорював дії державного виконавця, які є предметом скарги.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Волинського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 листопада 2019 року залишено без змін.

Колегія суддів погодилася з висновками міськрайонного суду про відсутність підстав для задоволення скарги, оскільки державним виконавцем вжито в повному обсязі виконавчі дії і заходи примусового виконання рішення суду у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом, права

ОСОБА_1 , як зберігача майна, жодним чином не порушені.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

В поданій у березні 2020 року до Верховного Суду касаційній скарзі на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 листопада 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Людва О. В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити скаргу в повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі 161/14384/19 та витребувано її матеріали з місцевого суду.

У квітні 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 листопада 2019 року та постанови Волинського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року заявник зазначає порушення судами статей 28, частини першої статті 34 та частини першої статті 58

Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII) та неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 11 березня 2019 року в справі № 2-363/10 та від 21 червня 2018 року в справі № 908/4022/14, а також Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 10 грудня

2019 року в справі № 925/698/16. Вважає, що апеляційний суд не дотримався вимог щодо аналізу всіх доводів, зазначених в апеляційній скарзі, зіставлення їх з наявними у справі доказами, та надання на кожен із них вичерпної відповіді.

Стверджує, що про проведення державним виконавцем відповідних виконавчих дій заявник був повідомлений несвоєчасно.

Державним виконавцем в оскарженій постанові не вказано, які саме вимоги Закону №1404-VIII були порушені зберігачем, а також в чому виразилися його дії у ненаданні доступу до приміщення складу з гаражем та столярною майстернею.

Звертає увагу касаційного суду, що оскаржені в межах цієї справи дії державного виконавця вчинені під час заборони, застосованої ухвалою Луцького міськрайонного суду від 08 серпня 2019 року у справі № 161/13147/19.

Наголошує на тому, що АТ «Укрінбанк» не є належним стягувачем у виконавчому провадженні № 41215957.

У встановлений судом строк відзив на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

В провадженні ВПВР УДВС ГТУЮ у Волинській області перебуває виконавче провадження № 41215957 з виконання виконавчого листа № 161/11023/13-ц, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області 06 червня

2013 року, про солідарне стягнення з компанії «ТІБ» та ОСОБА_1 на користь АТ «Укрінбанк» 5 187 836, 49 грн заборгованості за кредитним договором, а також по 1 069, 50 грн судового збору з кожного.

Згідно акту опису й арешту майна від 23 квітня 2014 року державний виконавець Новосад О. Ю. процесі проведення виконавчих дій здійснив опис і наклав арешт на таке майно: 1) магазин з кімнатами приймання їжі і побутовою літ. А-1, загальною площею 166,2 кв. м; 2) склад з гаражем і столярною майстернею літ. А-1, загальною площею 348, 6 кв. м;

3) адміністративно-побутовий комплекс літ. А-2, загальною площею

309, 4 кв. м; 4) приміщення охорони літ. В-1, загальною площею 8,0 кв. м;

5) склад сипучих будівельних матеріалів літ. Г-2, загальною площею

71,1 кв. м; 6) будинок для відпочинку літ. Д-2, загальною площею 163,0 кв. м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою державного виконавця від 01 жовтня 2015 року зберігачем арештованого майна призначено ОСОБА_1 .

В ході виконавчого провадження зазначені земельна ділянка та приміщення складу були передані на реалізацію і згідно протоколу ДП «СЕТАМ» № 405758 від 18 квітня 2019 року про проведені торги переможцем торгів визнано

ПП «ЗД Україна», від імені якого діяв представник ОСОБА_2 .

Оскільки ОСОБА_1 як зберігач майна не надавав доступу державному виконавцю до складу з гаражем та столярною майстернею виникла необхідність для примусового входження до вказаного приміщення.

12 серпня 2019 року державним виконавцем Новосад О. Ю. винесено постанову про заміну зберігача арештованого майна, якою майно, що перебувало на відповідальному зберіганні у боржника ОСОБА_1 передано ОСОБА_2 .

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

За змістом пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції вказані, зокрема в пункті 27 частини першої статті 353 цього Кодексу (щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця), після їх перегляду в апеляційному порядку

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2,3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Звертаючись до суду зі скаргою, заявник посилався на те, що дії державного виконавця з передачі арештованого майна на зберігання іншій особі є неправомірними, оскільки він був не повідомлений належним чином про вчинення відповідних виконавчих дій, стверджує, що не чинив жодних перешкод державному виконавцю у доступі до арештованого майна, а підстави для заміни зберігача відсутні.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Серед основних засад (принципів) цивільного судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 18 ЦПК України).

Частиною першою статті 1 Закону №1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У статті 18 Закону №1404-VIII передбачені права та обов`язки державного виконавця.

Зокрема, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону №1404-VIII).

Відповідно до статті 48 Закону №1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Згідно з частиною п`ятою статті 48 Закону №1404-VIII у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Статтею 58 Закону №1404-VIII передбачено, що майно, на яке накладено арешт, крім майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), що призначені виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку. Копія постанови видається боржнику, стягувачу, а якщо обов`язок щодо зберігання майна покладено на іншу особу - також зберігачу. Якщо опис і арешт майна здійснювалися на виконання рішення про забезпечення позову, виконавець передає арештоване майно на зберігання боржнику або його представнику (якщо інше не зазначено в судовому рішенні або якщо боржник відмовився приймати майно на зберігання).

Зберігач може користуватися майном, переданим йому на зберігання, якщо проти цього не заперечує стягувач (щодо рухомого майна) або якщо особливості такого майна не призведуть до його знищення чи зменшення цінності внаслідок користування.

У разі якщо зберігачем призначено іншу особу, крім боржника або члена його сім`ї, вона може одержувати за зберігання майна винагороду, розмір та порядок виплати якої визначаються договором між зберігачем та виконавцем.

Виконавець своєю постановою може передати майно на зберігання іншому зберігачу. Копія постанови вручається новому зберігачу, до якої додається копія постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Порядок і умови зберігання зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону майна, на яке накладено арешт, встановлюються відповідно до умов договорів, укладених з банками України, з урахуванням вимог до таких договорів, встановлених Національним банком України за погодженням з Міністерством фінансів України, іншого майна - Міністерством юстиції України.

Порушення заборони виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна.

У справі, яка переглядається встановлено, що 19 грудня 2013 року державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Волинській області Новосад О. Ю. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 41215957 з примусового виконання виконавчого листа № 161/11023/13-ц від 06 грудня 2013 року, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області, про солідарне стягнення з компанії «ТІБ» та ОСОБА_1 на користь

АТ «Укрінбанк»5 187 836, 49 грн заборгованості за кредитним договором, а також по 1 069, 50 грн судового збору з кожного.

Актом опису та арешту майна від 23 квітня 2014 року описано та арештовано майно боржника, в тому числі і склад з гаражем та столярною майстернею /літер-1/ загальною площею 348,6 кв. м, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 .

Постановою державного виконавця від 01 жовтня 2015 року:

- призначено зберігачем майна ОСОБА_1 ;

- попереджено ОСОБА_1 про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт;

- надано доступ до описаних приміщень нерухомого майна шляхом зняття опечаток, які наклеєні на вхідних дверях в приміщення;

- зобов`язано на усну чи письмову вимогу державного виконавця та стягувача негайно надавати доступ до описаного та арештованого майна переданого на відповідальне зберігання, з метою його огляду.

Із вказаною постановою ОСОБА_1 ознайомлений під підпис 01 жовтня 2015 року.

В ході виконавчого провадження зазначене майно було передано на реалізацію та відповідно до протоколу ДП «СЕТАМ» №405758 від 18 квітня 2019 року про проведені електронні торги (лот №299741, склад з гаражем та столярною майстернею /літер-1/ загальною площею 348,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ), переможцем торгів визнано ПП «ЗД Україна», через представника ОСОБА_2, про що видано відповідний акт.

12 серпня 2019 року державним виконавцем Новосад О. Ю. винесено постанову про заміну зберігача арештованого майна, якою майно, що перебувало на відповідальному зберіганні у боржника ОСОБА_1 , передано ОСОБА_2 .

Відмовляючи в задоволені скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з недоведеності факту порушення прав ОСОБА_1 , як зберігача арештованого майна у виконавчому провадження № 41215957.

За змістом статі 80 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді

Компанія «ТІК», яка є боржником увиконавчому провадження № 41215957 та власником арештованого майна, вправі самостійно реалізовувати свої права, у тому числі право на захист майнових прав юридичної особи, якщо вважає ці права порушеними діями чи рішеннями державного виконавця.

Верховний Суд звертає увагу, що положення статті 58 Закону № 1404-VIII передбачають право державного виконавця на зміну зберігача майна, на яке накладено арешт в межах виконавчого провадження, та не містять переліку підстав, за яких відбувається така заміна.

Постановою старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Волинській області від 07 серпня 2019 року залучено двох працівників ГУНП України у Волинській області для забезпечення охорони громадського порядку та фізичного захисту державних виконавців при проведенні виконавчих дій, які будуть проводитись 12 серпня 2019 року об 11 год 00 хв за адресою: м. Луцьк, вул. Садовського, 4-Б.

Підставою для винесення вказаної постанови зазначено порушення зберігачем майна вимог Закону №1404-VIII, а саме: ненадання ОСОБА_1 державному виконавцю доступу до складу за гаражем та столярною майстернею /літер-1/ загальною площею 348,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відомості про скасування постанови державного виконавця від 07 серпня 2019 року в матеріалах справи відсутні.

Державний виконавець виконав положення частини другої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» та виніс постанову про зупинення вчинення виконавчих дій 13 серпня 2019 року, тобто не пізніше наступного робочого дня, коли йому стало відомо про підстави, які зумовили таке зупинення.

Стосовно посилань заявника на судові рішення у справі № 161/13147/19, то за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 січня 2020 року, яке залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 26 травня 2020 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ВПВР УДВС ГТУЮ у Волинській області, ДП «Сетам», ПП «3Д України», АТ «Українська інноваційна компанія» про визнання недійсними електронних торгів та акту про реалізацію предмета іпотеки.

Висновки судів у цій справі не суперечать висновкам, викладеними Верховним Судом у постановах від 11 березня 2019 року в справі № 2-363/10 та від 21 червня 2018 року в справі № 908/4022/14, а також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 грудня 2019 року в справі № 925/698/16, які зроблені з урахуванням інших фактичних обставин.

За своїм змістом доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з наданою судами попередніх інстанцій оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин в тому контексті, який на думку заявника свідчить про неправомірність дій державного виконавця.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, судами надано відповідь на істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій по суті вирішення скарги.

Відповідно до частини другої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411

ЦПК України оскаржені судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 27 листопада 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду

від 25 лютого 2020 року - без змін.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 листопада 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 25 лютого

2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович Є. В. Синельников С. Ф. Хопта