Справа № 463/6905/18 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/811/680/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П.,

секретаря: Фейір К.О.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Маньковського О.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Львівської міської ради на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 02 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської міської ради, третя особа ОСОБА_3 про скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до , Львівської міської ради, третя особа ОСОБА_3 про скасування рішення.

Позовні вимоги мотивував тим, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11.05.2017 року у справі № 463/1545/17, яке скасовано постановою Апеляційного суду Львівської області від 16.01.2018 року, задоволено позов Львівської міської ради до ОСОБА_3 про визнання права власності на самочинно влаштовану прибудову та відповідно визнано за територіальною громадою м. Львова право власності на самочинно влаштовані прибудови до квартири АДРЕСА_1 : коридор (веранду) під літ. «14-9» пл. 22,4 кв.м., кухню під літ. «14-10» пл. 14,30 кв.м. На підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11.05.2017 року, виконавчим комітетом Львівської міської ради 22.09.2017 року було прийнято рішення №845 «Про передачу майна на баланс та обслуговування ЛКП №503». Згідно вказаного рішення виконавчий комітет ЛМР вирішив: п.п.1.1. Львівському комунальному підприємству №503» прийняти на баланс та обслуговування квартиру АДРЕСА_2 з врахуванням проведеної реконструкції з прибудовою; п.п.1.2. Змінити договір найму з громадянином ОСОБА_4 1960 р.н., наймачем квартири АДРЕСА_3 зі складом сім`ї 7 осіб: він, дружина ОСОБА_5 1960 р.н., донька ОСОБА_6 2004 р.н., онука ОСОБА_3 1987 р.н., онука ОСОБА_7 2004 р.н., онука ОСОБА_8 2006 р.н., онука ОСОБА_9 2010 р.н.

Оскаржуване рішення ЛМР №845 позивач вважає незаконним, оскільки таке було прийнято на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване судом апеляційної інстанції. Крім того, при прийнятті оскаржуваного рішення ЛМР №845 не було врахованого ще й тих обставин, що 11.11.2005 року Личаківською районною адміністрацією було прийнято розпорядження №1596 про демонтаж самовільно здійсненої прибудови до будинку АДРЕСА_4 , яким зобов`язано гр. ОСОБА_10 демонтувати прибудову коридор (веранду) під літ. «14-9» площею 22,4 кв.м., кухню під літ. «14-10» площею 14,30 кв.м. в місячний строк за власні кошти. Законність цього розпорядження підтверджено постановою Личаківського районного суду м. Львова від 02.08.2016 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01.11.2016 року, в адміністративній справі №463/465/15-а за позовом одного з членів сім`ї ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування вказаного розпорядження районної адміністрації, що розглядалась в порядку адміністративного судочинства. Крім того, 23.12.2009 року Личаківським районним судом м. Львова в цивільній справі №2-48/2009 було задоволено позов Личаківської районної адміністрації про зобов`язання ОСОБА_4 демонтувати самовільно здійснену ним прибудову до будинку, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29.05.2014 року, а виконавчий лист по вказаній справі знаходиться на примусовому виконанні у відділі ДВС.

Так як оскаржуване рішення ЛМР №845 порушує законні права позивача, як мешканця і співвласника будинку за адресою : АДРЕСА_4 , тому останній звернувся до суду з відповідним позовом, який просив задоволити.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 02 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 до Львівської міської ради, третьої особи: ОСОБА_3 про скасування рішення задоволено.

Визнано незаконним рішення Львівської міської ради від 22.09.2017 року №845 «Про передачу майна на баланс та обслуговування ЛКП №503».

Рішення суду оскаржила Львівська міська рада, подавши апеляційну скаргу.

З рішенням суду не погоджується, вважає таке незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням усіх обставин справи та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Вказує, що виконавчий комітет ЛМР є окремою юридичною особою, а вказане судове рішення прийнято по відношенню до юридичної особи, яка відсутня у справі, а Львівська міська рада ніяким чином не порушила права чи інтереси позивача.

Окрім цього, вказує, що рішення виконавчого комітету ЛМР було прийнято 22.09.2017 року на підставі рішення суду від 11.05.2017 року по справі №463/1545/17. Апеляційну скаргу на рішення суду по справі №463/1545/17 було подано 05.09.2017 року. Тобто на момент прийняття виконавчим комітетом ЛМР оскарженого рішення, рішення суду першої інстанції по справі №463/1545/17 набрало законної сили.

Просить рішення Личаківського районного суду м.Львова від 02 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, представника позивача адвоката Маньковського О.А. на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з таких підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що оскаржуване рішення Львівської міської ради від 22.09.2017 року №845 «Про передачу майна на баланс та обслуговування ЛКП №503» прийнято незаконно, на підставі судового рішення, яке скасовано судом апеляційної інстанції, та без врахування інших важливих обставин, які мають визначальне значення, а тому заявлений позов підлягає до задоволення.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Встановлено, що 22.09.2017 року виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято рішення №845 «Про передачу майна на баланс та обслуговування ЛКП №503». Згідно вказаного рішення виконавчий комітет ЛМР вирішив: п.п.1.1. Львівському комунальному підприємству «№503» прийняти на баланс та обслуговування квартиру АДРЕСА_2 з врахуванням проведеної реконструкції з прибудовою; п.п.1.2. Змінити договір найму з громадянином ОСОБА_4 1960 р.н., наймачем квартири АДРЕСА_3 зі складом сім`ї 7 осіб: він, дружина ОСОБА_5 1960 р.н., донька ОСОБА_6 2004 р.н., онука ОСОБА_3 1987 р.н., онука ОСОБА_7 2004 р.н., онука ОСОБА_8 2006 р.н., онука ОСОБА_9 2010 р.н. (а.с.73).

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що таке було прийнято виконавчим комітетом з врахуванням звернення громадянина ОСОБА_4 від 20.07.2017 року та рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11.05.2017 року у справі № 463/1545/17.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11.05.2017 року у справі № 463/1545/17 задоволено позов Львівської міської ради до ОСОБА_3 про визнання права власності на самочинно влаштовану прибудову та відповідно визнано за територіальною громадою м. Львова право власності на самочинно влаштовані прибудови до квартири АДРЕСА_1 : коридор (веранду) під літ. «14-9» пл. 22,4 кв.м., кухню під літ. «14-10» пл. 14,30 кв.м. (а.с.76-78).

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 16.01.2018 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11.05.2017 року у справі № 463/1545/17 скасовано.

У абз.2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.1,2 ст. 3 ЦПК України 2004 року), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Як закріплено в частині четвертій статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру. У цьому пункті закріплене право на суд разом з правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутності цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122125)).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункт 31.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).

Згідно п.1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу.

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Втім судом першої інстанції, в порушення статей 51, 189 ЦПК України (не вирішено питання щодо складу осіб, які мають брати участь у розгляді справи, а апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості усунути такі недоліки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції вважав хибним покликання сторони відповідача про те, що ЛМР не є належним відповідачем у справі, оскільки виконавчий комітет є структурним підрозділом ЛМР та оскаржуване рішення підписано саме в.о. голови Львівської міської ради.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком.

Відповідно до ухвали ЛМР № 1478 від 09.02.2017 «Про затвердження Положення про виконавчий комітет Львівської міської ради», виконавчий комітет є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України та установах банків державного сектору, штампи і бланки, право набувати майнових і немайнових прав та обов`язків, право виступати позивачем і відповідачем, третьою особою, яка заявляє/не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача/відповідача у судах від свого імені, печатку з зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням.

Як встановлено, оскаржуване рішення №845 від 22.09.2017 року прийнято Виконавчим комітетом Львівської міської ради а не Львівською міською радою, проте виконавчий комітет Львівської міської ради не залучений відповідачем по справі.

Отже судом першої інстанції, в порушення вимог процесуального закону та не вирішено питання щодо складу осіб, які мають брати участь у розгляді справи, а апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості усунути такі недоліки.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

У зв`язку із цим, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні вимог, з підстав, вказаних у цій постанові.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції та однією із підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п.13 ст. 142 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на зазначене, з ОСОБА_2 на користь Львівської міської ради слід стягнути судові витрати в розмірі 1152 грн. 60 коп коп. за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Львівської міської ради задоволити.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 02 грудня 2019 року скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до Львівської міської ради, третя особа ОСОБА_3 про скасування рішення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Львівської міської ради судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1152 грн. 60 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 31 грудня 2020 року.

Головуючий Ванівський О.М.

Судді Шеремета Н.О.

Цяцяк Р.П.