КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Хоменко В.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар -Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 вересня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на спадкове майно, яке є предметом іпотеки.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У липні 2019 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду із зазначеним позовом.

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», процесуальним правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 26 грудня 2007 року був укладений кредитний договір № ML-006/1845/2007, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит в сумі 208 000 доларів США. Умовами договору визначено остаточну дату повернення 26 грудня 2017 року.

На забезпечення виконання договору 26 грудня 2007 року було укладено договір іпотеки № PML-006/1845/2007, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Русанюком З.З. та зареєстрований у реєстрі за № 8292. В іпотеку банку передано нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_3 .

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором № ML-006/1845/2007 від 26 грудня 2007 року щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, позивач у 2010 році звернувся до Печерського районного суду м. Києва за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 лютого 2010року було задоволено позов ПАТ «ОТП БАНК». Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором в розмірі 197 673?08 доларів США, несплачених відсотків за користування кредитом в розмірі 16 115,96 доларів США.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як зазначено у заяві, позивачу у червні 2019 року стало відомо про після смерті ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_1 .

Враховуючи, що кредитні зобовязання за договором № ML-006/1845/2007 не виконані, існує заборгованість в розмірі 2 183 394,03 грн ( за курсом НБУ станом на 24 лютого 2014 року), позивач просив в рахунок погашення заборгованості стягнути звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу її на прилюдних торгах з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», встановивши початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на підставі оцінки майна, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Відповідач ОСОБА_1 подав клопотання про застосування строків позовної давності. При цьому посилався, що позивач дізнався про відкриття спадщини 26 червня 2018 року , а з позовом звернувся 12 липня 2019 року (згідно поштового штампу на конверті), тобто пропустив шестимісячний строк.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено .

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, зазначає, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для вирішення справи, висновки суду, які суд вважав встановленими, не відповідають обставинам. На думку позивача суд неправильно витлумачив застосування строків позовної давності .

У відзиві на апеляційну скаргу , ОСОБА_1 зазначив , що рішення суду постановлено з дотриманням вимог законодавства , доводи апеляційної скарги щодо неправильного тлумачення судом застосування строків позовної давності є безпідставними.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 15 грудня 2020 рок за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило. До апеляційного суду надійшло клопотання від представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про розгляд справи у їх відсутність. Крім того, надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, у зв'язку із перебуванням представника на самоізоляції (коронавірусна хвороба COVID-19), натомість будь-яких доказів щодо перебування на самоізоляції представник до клопотання не надав, а відтак відсутні підстави вважати причини його неявки до суду поважними.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтовани

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», процесуальним правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», 26 грудня 2007 року було укладено кредитний договір № ML-006/1845/2007. Згідно з умовами кредитного договору банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 208 000 доларів США. Умовами договору визначено остаточну дату повернення 26 грудня 2017 року. (а.с. 7-11).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 26 грудня 2007 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «ОТП Банк», було укладено Договір іпотеки № PML-006/1845/2007, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Русанюком З.З. та зареєстрований у реєстрі за № 8292 (а.с. 12-14).

Згідно з умовами договору, в іпотеку банку було передано нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказана квартира належала ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 24 червня 1993 року сектором приватизації Московської районної державної адміністрації м. Києва згідно з розпорядженням (наказом) № 2329 від 24 червня 1993 року, та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 06 березня 2002 року Гогіною І.В. , державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори за реєстровим № 11-1299 (а.с. 15, 16).

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 лютого 2010 року задоволено позов ПАТ «ОТП Банк». Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором № ML-006/1845/2007 від 26 грудня 2007 року в розмірі 197 673,08 доларів США, несплачені відсотки за користування кредитом у розмірі 16 115,96 доларів США (17-18).

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 померла (а.с. 19).

Постановою державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ головного територіального управління юстиції у місті Києві Бучацького Ю.О. від 21 червня 2018 року на підставі п. 3 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № 636, виданого 24 лютого 2014 року ПН Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про звернення стягнення на нерухоме майно - трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить гр. ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» борг у розмірі 2 183 394,03 грн. (а.с. 21, 22).

Позивачем 04 липня 2018 року направлено вимогу Другій Київській державній нотаріальній конторі, в якій він просив повідомити спадкоємців померлої про наявність претензії ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та повідомити коло спадкоємців ОСОБА_3 (а.с. 20).

Листом від 21 серпня 2018 року приватний нотаріус КМНО Гуцевич О.О. повідомила спадкоємця ОСОБА_1 про вимоги позивача (а.с. 33).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року витребувано у приватного нотаріуса КМНО Гуцевич О.О. завірені належним чином матеріали спадкової справи щодо майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 . Як видно з копіх спадкової справи , 02 вересня 2016 року із заявою про прийняття спадщини звернувся відповідач - ОСОБА_1 (а.с. 23-24, 25-32).

Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 цього Кодексу до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. За правилом ч. 2 цієї статті часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

За правилом ч. 2 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Таким чином, за змістом ст. 23 Закону України «Про іпотеку» в разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, в тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року (справа № 522/407/15-ц ) зазначено, що приписи ст. ст. 1281 і 1282 ЦК України та ст. 23 Закону України «Про іпотеку» регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема і в зобов`язаннях, забезпечених іпотекою. За змістом цих приписів: 1) у разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця; 2) спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця; 3) спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки; 4) спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього; 5) кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом шести місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги; 6) наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги.

Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких немає такої як смерть іпотекодавця, оскільки за змістом ч. 1 ст. 1282 ЦК України та ч. 1 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статус іпотекодавця. Відтак, іпотека у зв`язку з фактом набуття її предмета у власність спадкоємцями боржника-іпотекодавця не припиняється.

Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються ст. ст. 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, ст. 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, ч. 4 ст. 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак, визначені ст. 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати в суді захисту відповідного права. Натомість сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови в позові за умови, якщо про застосування позовної давності в суді заявила одна зі сторін.

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (зокрема, іпотека) припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.

Сплив визначених ст. 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань.

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, то строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються ст. ст. 1281 і 1282 ЦК України. Тобто ст. 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 року (справа № 127/10925/17) .

Представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, мотивоване тим, що про відкриття спадщини позивач дізнався 26 червня 2018 року, тобто останнім строком із зверненням до суду із позовом про звернення стягнення на спадкове майно було 26 грудня 2018 року.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно оцінив критично твердження відповідача про застосування строків позовної давності, натомість неправильно зазначив, що не приймає заяву до уваги. Таке процесуальне порушення не призвело до неправильного ухвалення рішення, враховуючи, що у задоволенні позову суд відмовив саме з підстав пропущення позивачем строків позовної давності.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідач просив застосувати позовну давність до позовної вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

Переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Однією з підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників.

При цьому позовна давність переривається саме пред`явленням позову, а не постановленням судового рішення.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року ( справа № 522/31199/13-ц)

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Суд дійшов правильного висновку , що зверненням ПАТ «ОТП Банк» у лютому 2010 року до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором № ML-006/1845/2007 від 26 грудня 2007 року в розмірі 197 673,08 доларів США, та несплачених відсотків за користування кредитом у розмірі 16 115,96 доларів США, був змінений строк виконання основного зобов`язання, першочергово встановлений кредитним договором, а саме 26 грудня 2017 року .За таких обставин кредитор був зобов`язаний пред`явити позов до боржника протягом трьох років від дати, коли він дізнався про порушення його права, тобто з лютого 2010 року - часу невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, коли відбулося переривання позовної давності, перебіг якої з того часу почався заново.

На день смерті ОСОБА_3 позовна давність за пред`явленими ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в цій справі вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки вже спливла. Висновок суду , що позивач пред`явивши у липні 2019 року позов про звернення стягнення на спадкове майно, яке є предметом іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ML-006/1845/2007 від 26 грудня 2007 року, пропустив строк позовної давності є цілком обгрунтованим, а тому правильно відмовив у позові.

Наведене узгоджується з правовим висновком, висловленим Верховним Судом України у постанові від 11 жовтня 2017 року (справа № 585/1512/15-ц ).

За змістом вищенаведеної ст. 1218 ЦК України спадкоємці померлої особи вправі заявити про застосування позовної давності до пред`явлених кредитором в судовому порядку вимог, які випливають з боргів спадкодавця. Як зазначено вище, представник відповідача подав заяву про застосування позовної давності про звернення стягнення на спадкове майно, яке є предметом іпотеки.

У поданій до суду в цій справі позовній заяві ТОВ «ОТП Факторинг Україна» зазначило позовну вимогу - звернення стягнення на предмет іпотеки , в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором № ML-006/1845/2007 від 26 грудня 2007 року, в розмірі 2 183 394,03 грн. в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 24 лютого 2014 року.

Отже, предметом позову в цій справі є звернення стягнення на предмет іпотеки. Правовими підставами такої вимоги позивач зазначив ст. ст. 1, 7, 33 Закону України «Про іпотеку». При цьому, пославшись у позовній заяві, зокрема на ст. ст. 1281 та 1282 ЦК України, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заявило вимоги про звернення стягнення на майно, яке є спадковим, як це передбачено ч. 2 ст. 1282 цього Кодексу. Відтак, норми наведених статей ЦК України можуть бути підставами для задоволення позову

Згідно з ч. 2 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Як убачається з ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Отже, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

З вказаного випливає, що якщо спадкоємець не здійснює юридично значимих дій щодо спадку, то, зокрема, в даному випадку, це не припиняє договору іпотеки

Отже, встановлені ст. 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.

Сплив визначених ст. 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року ( справа № 14-53цс18).

Разом з тим, ст. 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач дізнався про смерть ОСОБА_3 26 червня 2018 року, отримавши вказаного числа копію постанови державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ головного територіального управління юстиції у місті Києві Бучацького Ю.О. про закінчення на підставі п. 3 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису № 636, виданого 24 лютого 2014 року ПН Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про звернення стягнення на нерухоме майно.

Позивачем 04 липня 2018 року направлено вимогу Другій Київській державній нотаріальній конторі, в якій він просив повідомити спадкоємців померлої про наявність претензії ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та повідомити коло спадкоємців ОСОБА_3 (а.с. 20).

Отже, висновок суду, що позивач дізнався про відкриття спадщини 26 червня 2018 року , а вимогу до спадкоємця, який прийняв спадщину, пред`явив 04 липня 2018 року, тобто з дотримання позивачем передбаченого ст. 1281 ЦК України строку пред`явлення вимоги, є правильним . Раз-ом з тим, слід зауважити, що у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суд правильно відмомив у позові, з огляду на те ,що сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови в позові за умови, якщо про застосування позовної давності в суді заявила одна із сторін.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» залишити без задоволення.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 вересня 2020 року залишити без змін.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 16 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді