Єдиний унікальний номер судової справи № 488/5211/13-ц
Провадження № 22-ц/812/1919/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 грудня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання - Біляєвій В.М.,

за участі позивача - ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2020 року, ухваленого у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Селіщевою Л.І., повний текст складено 09 жовтня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що з 26 лютого по 01 березня 2008 року він позичив своєму племіннику ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 32 100 доларів США, строком на три роки, зі сплатою 5 % річних. На підтвердження вказаних обставин була складена відповідна розписка. Станом на дату укладення сума позики в еквіваленті до національної грошової одиниці становила - 162 105 грн. (100 доларів США = 505,00 грн.).

Зазначає, що грошові кошти у повному обсязі були отримані відповідачем до підписання розписки.

Взяті на себе зобов`язання відповідач виконував неналежним чином, і до 15 квітня 2011 року повернув з отриманої позики лише 9 800 доларів США, а залишок боргу 22 300 доларів США відмовляється повертати.

Враховуючи вищенаведене та з урахуванням поданих змін просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за договором позики у сумі - 570 775 грн., виходячи із курсу національної грошової одиниці до долару США станом на 26 жовтня 2016 року (100 доларів США = 2 559,5314 грн.).

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Обґрунтовуючи відмову у задоволені позову суд першої інстанції посилався на недоведеність існування між сторонами правовідносин за договором позики, оскільки наданий позивачем борговий зошит не є належним доказом укладення договору з огляду на те, що із його записів неможливо достеменно встановити передачу позивачем коштів у борг, точний розмір позики та обов`язок відповідача по їх поверненню.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції позивач подав на нього апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи якої вказував, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, а висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому просив про його скасування та ухвалення нового судового рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Так, зазначав про помилковість висновку суду першої інстанції щодо неналежного доказу укладеного між сторонами договору позики, боргового зошита ОСОБА_1 , оскільки саме такий є належним доказом укладання між сторонами договору позики у розумінні ч.2 ст. 1047 ЦК України, оскільки на підтверджує укладання такого договору та його умов може бути представлений також інший документ, який посвідчує передачу позичальнику позикодавцем вищезазначеної грошової суми.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зокрема зазначав, що на початку 2008 року, маючи намір придбати трикімнатну квартиру для своєї сім`ї, обговорював з позивачем можливу позику у сумі 29100 доларів США. У ході переговорів позивач робив у зошиті записи. Проте згодом, вони придбали з дружиною однокімнатну квартиру за власні кошти у занедбаному стані, а відтак, потреба у запозичені коштів у позивача відпала. Запис «согласен», підпис « ОСОБА_4 » був зроблено під попередніми розрахунками, але цьому він не надав значення.

ОСОБА_1 стверджує, що передав йому ( відповідачеві) 23000 доларів США від продажу своєї квартири, проте відповідно до договору купівлі-продажу її було продано за 14 399 грн., що ніяк не було еквівалентно 23000 доларам США на той час.

Позивач у суді апеляційної інстанції та його представник підтримали апеляційну скаргу та просили про її задоволення.

Відповідача та його представник у судове засідання не з`явилися, на електронну адресу суду направили листа про розгляд справи за їх відсутності.

З силу ч.2 ст.372 ЦПК України вищевказане не перешкоджає розгляду справи за відсутності осіб, які не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позову та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону відповідає в повній мірі.

Постановляючи оскаржуване рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що борговий зошит позивача не є належним доказом укладання між сторонами договору позики відповідно до приписів ст.1047 ЦК України, так як із його змісту (аркуш 2) неможливо достеменно встановити правову природу цих записів, він не підтверджує передачу позивачем коштів у борг відповідачу, точний розмір позики та обов`язок відповідача їх повернути.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком виходячи з такого.

Частиною 1 ст.15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст. 526 ЦК України).

Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до правового висновку викладеного Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Положення ч.4 ст.202, ч.2 ст. 626, ст. 1046 ЦК України дозволяють стверджувати, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення договору позики всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16, постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц.

Отже, підтвердженням укладеного договору позики може бути не будь-яка розписка чи інший документ, а лише та, що засвідчує факт отримання грошових коштів у борг і містить умови про їх повернення.

Постановляючи оскаржуване рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, що борговий зошит позивача не є належним доказом укладання між сторонами договору позики відповідно до приписів ст.1047 ЦК України, так як із його змісту( аркуш 2) неможливо достеменно встановити правову природу цих записів, він не підтверджує передачу позивачем коштів у борг відповідачу, точний розмір позики та обов`язок відповідача їх повернути.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком виходячи з такого.

Так, з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У справі, що переглядається позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення коштів за договором позики, посилався як на доказ отримання відповідачем позики за період з 26 лютого по 01 березня 2008 року на борговий зошит, який він вів особисто( т.1 а.с.39-41).

Зокрема, у цьому зошиті ( аркуш 2) зазначено, що « ОСОБА_5 взяв у меня 24.02.08 г. 3.500 $ 10.200 грн. на три года под 5% годовых» с 1.03.08 г.

Далі вказано:

26.02.08 р.

2.300 $

500 $

2.800 $

3.000 $ (за %)

5.800 $

3.600 $

9.400 $

22.700 $ (за квартиру) 1.03.08 р.

32.100 $

Согласен (підпис) ОСОБА_4

- 3.600 $ = 29.500 $ 4.04.08 р.

- 1.700 $ 19.05. 08 р.

- 500 $ 02.07.08 р.

- 800 $ 31.07.08 р.

- 700 $ 19.11(11).08 р.

- 4000 гр. - 60

- 1000 $ 14.06.10 р. = 23,800

Після цього запису, на зворотній сторінці цього ж аркушу, містяться наступні записи:

16.03.11 р. - 1000, $ = 22,800 (підпис)

С 1.04.11 р. + 12% годовых

15.04.11 р. - 500 $ = 22,300 $

20.08.11 р. 23,192 $

- 4,000 $ (за гараж)

19,192 $ (підпис).

Для з`ясування обставин справи, судом першої інстанції за клопотанням позивача було проведено комплексну судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизу. Відповідно до висновку цієї експертизи №15834/14-34/15835/14-33/15836/14-32/838/16-32 від 21 січня 2016 р. ( т.2 ас. 3 -19 ) - записи, підписи та позначення, які містяться на аркуші 2 та 2 зворотна сторона боргового зошиту ОСОБА_1 виконані рукописним способом за допомогою пишучих ручок, які споряджені пастами синього, синьо-фіолетового та темно-синьо-фіолетового кольорів, без попередньої технічної підготовки і технічних засобів. Запис «на три года под. 5% годовых» був виконаний іншою кульковою ручкою після виконання запису « ОСОБА_5 взял у меня 3.500 $ 10.200 грн.», лінії підкреслювання, цифрових та текстових записів і позначень, що знаходяться під лінією підкреслення, а саме: «26.02.08 г. 2.300 $ 500 $ 2.800 $ 3.000 $ (за %) 5.800 $ 3.600 $ 9.400 $ 22.700 $ (за квартиру) 32.100 $ Согласен подпись ОСОБА_4 », тобто цей запис був дописаний.

Питання ухвали щодо часу виконання рукописних текстів у зошиті «Леша взял у меня», «на три года под. 5% годовых» і «Согласен подпись ОСОБА_4 » експертами не вирішувалось через відсутність дозволу на вирізання штрихів рукописних записів та підписів.

Рукописні записи на лицьовій та зворотній сторонах аркуша 2 боргового зошиту ОСОБА_1 , крім запису у рядку « ОСОБА_6 », виконані ОСОБА_1 . Рукописний запис на лицьовій стороні аркуша 2 боргового зошиту « ОСОБА_6 », виконаний ОСОБА_3 .

Текст « ОСОБА_5 взял у меня 3.500 $ 10.200 грн. на три года под. 5% годовых», як первинний так і змінений, не піддаються однозначному тлумаченню. Їх зміст, на думку експертів, полягає у такому:

-Первинний текст якийсь ОСОБА_7 отримав від когось (найвірогідніше від ОСОБА_1 , зважаючи на розміщення тексту у борговому зошиті) у розпорядження суму грошей 3500 $, за валютним курсом еквівалентну 10 200 грн.;

-Змінений текст - якийсь Льоша отримав від когось (найвірогідніше від ОСОБА_1 , зважаючи на розміщення тексту у борговому зошиті) у розпорядження щось (здогадно, невідому суму грошей) терміном на три роки та з виплатою 5 % річних.

Також, експертами зазначено, що дописка, за допомогою якої був змінений первинний текст, значною мірою змінює його зміст.

Через неповноту вищевказаного висновку експертизи, за клопотанням представників позивача, ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 липня 2017 року по справі була призначена додаткова комісійна судово-криміналістична експертиза (а.с. 155 тому 2).

Згідно висновку додаткової судово- лінвістичної експертизи № 15525/17-39 від 28.02.2018 р. (т.2 а.с. а.с. 170-173) - змінений текст «Леша взял у меня на три года под 5% годовых с 1.03.2008 г.» та первинний текст «Леша взял у меня 3.500 $ 10.200 грн.», які містяться на лицевій стороні другого аркуша боргового зошита ОСОБА_1 , мають таке співпадіння за змістом: в них йдеться про те, що певна особа, яку звуть « ОСОБА_5 », отримала дещо від когось (найімовірніше від « ОСОБА_1 ») у своє розпорядження.

Разом із цим, у цих текстах наявні такі розбіжності за змістовим наповненням:

-у зміненому тексті відсутні відомості про те, що саме « ОСОБА_5 » отримав у користування від когось (найімовірніше від « ОСОБА_1 »), тоді як у первинному тексті про це зазначається, а саме вказується грошова сума в розмірі 3.500 доларів, за валютним курсом еквівалентна 10.200 грн.;

-змінений текст містить інформацію про те, що « ОСОБА_5 » має зобов`язання щодо повернення того, що він отримав (найімовірніше якоїсь грошової суми), комусь (найвірогідніше « ОСОБА_1 ») протягом трьох років, починаючи з 01.03.2008, а також виплати ним « ОСОБА_8 » цій особі (найімовірніше « ОСОБА_1 ») п`яти відсотків річних, тоді як у первинному тесті взагалі не вказано умови, на яких « ОСОБА_5 » одержав грошову суму в розмірі 3.500 доларів (за валютним курсом еквівалентну 10.200 грн.), в тому числі відсутні відомості про необхідність повернення цієї суми, терміни, в які це має відбутися, зобов`язання щодо виплати відсотків тощо.

Також експертом зазначено, що первинний текст не можна однозначно тлумачити щодо особи, від якої « ОСОБА_5 » отримав грошову суму в розмірі 3.500 доларів, за валютним курсом еквівалентну 10.200 грн., а змінений текст щодо особи, від якої « ОСОБА_5 » отримав грошову суму в розмірі 3.500 доларів, за валютним курсом еквівалентну 10.200 грн., а змінений текст щодо особи, відносно якої « ОСОБА_5 » набув описані вище зобов`язання, а також того, що він дістав у своє розпорядження та його характеристик.

Даючи правову оцінку борговому зошиту ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що він не є належним доказом укладення між сторонами договору позики відповідно до приписів ст.ст.1046,1047 ЦК України, оскільки договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Більш того, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

В той же час наданий ОСОБА_1 документ, який написаний ним власноручно, не є за своєю природою борговою розпискою, оскільки не містить всіх складових, які характерні для боргової розписки, а містить припущення.

Так, позивач в обґрунтування своїх вимог зазначав, що договір позики між сторонами був укладений 01 березня 2008 року на суму 32 100 $, строком на три роки. Між тим, на аркуші 2 боргового зошиту (т.1 а.с. 41) містяться записи за різні дати і з різними сумами. Тобто документ, який міститься на аркушах справи т.1 39-41 не підтверджує передачу позивачем коштів у борг та не свідчить про те, що саме відповідач зайняв у позивача грошові кошти та саме у розмірі 32 100 доларів США 01 березня 2008 року, оскільки він не містить умов отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення. Цей документ має тільки припущення, які не можуть бути підставою для стягнення грошових коштів.

Не доводять факту укладення саме між цими сторонами договору позики та не дають категоричних, однозначних висновків, та носять характер припущень висновки комплексної судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи № 15834/14-34/15835/14-33/15836/14-32/838/16-32 від 21 січня 2016 року та додаткової судово-лінгвістичної експертизи № 15525/17-39 від 28 лютого 2018 року.

Висновки судово-почеркознавчих експертиз № 15526/17-32/15527/17-33 від 03 березня 2018 р. (т.2 а.с.181-184) та № 19064/19065/18-32 від 08 лютого 2019 року (т.2 а.с.232-235) також, на думку суду, не доводить позовних вимог позивача, оскільки виконання відповідачем підписів у борговому зошиті позивача само по собі не доводить укладення між сторонами договору позики у розумінні вимог ст.ст.1046,1047 ЦК України.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв?язку з тим, що наданий ОСОБА_1 документ, який написаний ним власноруч не є за своєю природою борговою розпискою, оскільки не містить всіх складових, які характерні для боргової розписки: умови про передачу суми коштів в борг, вказівки по зобов`язанню по їх повернення.

Аналізуючи наведене, судова колегія вважає, що суд дослідив і надав належної оцінки доказам у справі, з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення справи, і дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, в ході розгляду справи не підтверджені доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі ст.141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст.389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 21 грудня 2020 року.