Справа № 466/6286/20 Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І.
Провадження № 22-ц/811/2874/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П.,

секретаря: Івасюти М.К.,

з участю: ОСОБА_1 та його представника адвоката Приндоти У.Г., приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м.Львова від 10 вересня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни про виключення майна з опису та зняття арешту з майна, -

в с т а н о в и в:

19 серпня 2020 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни про виключення майна з опису та зняття арешту з майна.

Одночасно, позивач подала заяву про забезпечення даного позову, в якому просила вжити заходи забезпечення вищевказаного позову, а саме:

- накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) та нежитлові приміщення 26-27 пл.81,1 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) по АДРЕСА_2 ;

- заборонити приватному виконавцю виконавчого округу Львівської області Шелінській Юлії Андріївні та будь яким іншим особам вчиняти дії, спрямовані на звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) та нежитлові приміщення 26-27 пл.81,1 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) по АДРЕСА_2 , в цілому або їх частини;

- зупинити продаж вказаного арештованого майна, до моменту набрання законної сили рішенням у даній справі.

В обґрунтування цієї заяви покликалася на те, що опис та арешт спірного нерухомого майна було проведено під час дії арештів та обтяжень накладених ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 03.08.2020 у справі № 466/5816/20 та ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова Юрківа О.Р. від 17.07.2020 року у справі №461/5670/20 та в той час, коли в провадженні Шевченківського районного суду м.Львова перебуває цивільна справа № 466/5816/20 про визнання права власності на спірне майно.

Фактичні обставини справи свідчать про те, що відповідачі використовуючи судові рішення вчиняють дії, спрямовані на заволодіння належним їй майном, а саме квартирою АДРЕСА_3 , приховуючи свій умисел зверненням стягнення на вказане майно, як нібито майно ОСОБА_3 , в процедурі виконання судового рішення за боргами ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 . Відтак, існують обґрунтовані підстави вважати, що у випадку невжиття заходів забезпечення позову належна їй квартира та приміщення можуть бути продані в процедурі виконання судового рішення чи передані ОСОБА_1 в рахунок боргу ОСОБА_3 , що унеможливить повернення їй квартири у власність.

Вважає, що необхідність застосування забезпечення позову обґрунтовується тим, що оскільки у разі його незастосування можуть бути порушені майнові права позивача, а саме - право власності на спірне майно. Примусова реалізація нерухомого майна при наявному спорі між сторонами про визнання права власності на вказане спірне майно є основною причиною необхідності забезпечення позову.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 10 вересня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни про виключення майна з опису та зняття арешту з майна відмовлено.

Вказану ухвалу суду оскаржила ОСОБА_2 .

Вважає, що ухвала суду прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. Покликається на те, що з позовної заяви вбачається, що предметом позову є виключення з опису та звільнення з-під арешту нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_4 , на яке накладеного арешт на підставі постанови приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни від 11.08.2020 року. При цьому, як зазначено в позовній заяві, позовні вимоги про визнання права власності на спірне майно не було заявлено, оскільки такі вже є предметом позову у справі №466/5816/20.

Підстави звернення до суду з даним позовом обґрунтовано позивачем покликанням на норми ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», якими врегульовано порядок та підстави зняття арешту з майна. Так, відповідно до приписів ч. 1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У постанові приватного виконавця Шелінської Ю.А. від 11.08.2020 року про опис і арешт майна зазначено, що власником спірного майна є боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_3 , чиє право власності оспорюється позивачем, а спір щодо права власності на спірне нерухоме майно є предметом розгляду у цивільній справі № 466/5816/20, що перебуває в провадженні Шевченківського районного суду м.Львова.

Фактичні обставини справи свідчать про те, що незважаючи на наявність в провадженні Шевченківського районного суду м.Львова цивільної справи про визнання права власності на спірне майно (справа № 466/5816/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третіх осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності), відповідачі використовуючи судові рішення вчиняють дії спрямовані на заволодінням належним їй майном, а саме квартирою АДРЕСА_3 , приховуючи свій умисел зверненням стягнення на вказане майно, як нібито майно ОСОБА_3 , в процедурі виконання судового рішення за боргами ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 . Відтак, вважає, що існують обґрунтовані підстави вважати, що у випадку невжиття заходів забезпечення позову належна їй квартира та приміщення можуть бути продані в процедурі виконання судового рішення чи передані ОСОБА_1 в рахунок боргу ОСОБА_3 , що унеможливить повернення їй квартири у власність.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції не взяв до уваги, що у заяві про вжиття заходів забезпечення позову зазначено достатні підстави та обґрунтування необхідності вжиття саме таких заходів забезпечення позову, однак суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали безпідставно, не взяв їх до уваги.

Також помилковим і необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що застосування заходів забезпечення позову є фактично ухваленням рішення без розгляду цивільної справи по суті, оскільки предметом позову в даній справі є виключення майна з опису та зняття арешту, а заявлені позивачем заходи забезпечення позову стосуються недопущення його відчуження в процедурі виконавчого провадження до моменту набрання законної сили рішенням у даній справі, що відповідає приписам ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» та вказаним вище видам забезпечення позову, які передбачено ч. 1 ст.150 ЦПК України.

Просить ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, який задовольнити заяву про забезпечення позову.

Позивач ОСОБА_2 будучи повідомленою належним чином про час та місце розгляду справи в судове засідання апеляційної інстанції не прибула, не повідомила суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядати справу за відсутності осіб, що не з» явилися.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Приндоти У.Г., приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни на заперечення доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем захід забезпечення позову не спроможний забезпечити фактичне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Крім цього, позивачем не зазначено обставини, які б вказували на те, що невжиття зазначених заявником заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з такою позицією суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно ч.1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Метою забезпечення позову є негайні, проте, тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання завдавання шкоди позивачу.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК).

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій по вжиттю судом, на прохання осіб, які беруть участь у справі, передбачених законом заходів, які гарантують в майбутньому реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника). Інститут забезпечення позову в цивільному процесі дозволяє гарантувати дійсне і ефективне виконання судового рішення, а тим самим і здійснення реального захисту порушених, оспорюваних і невизнаних прав, свобод та інтересів осіб. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача.

Відповідно до змісту п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», у якій судом касаційної інстанції розтлумачено схожі правовідносини, «забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч.4 ст.151 ЦПК), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду».

У відповідності до п. 3 Постанови, згідно з п.1 ч.1 ст. 152 ЦПК України позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачу і знаходяться у нього або в інших осіб.

Згідно змісту п.4 згаданої Постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що: між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Зі змісту заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову вбачається, що, як на підставу для забезпечення позову покликається на те, що відповідачі використовуючи судові рішення вчиняють дії, спрямовані на заволодіння належним їй майном, а саме квартирою АДРЕСА_3 , приховуючи свій умисел зверненням стягнення на вказане майно, як нібито майно ОСОБА_3 , в процедурі виконання судового рішення за боргами ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 .

Відтак вважала, що існують обґрунтовані підстави вважати, що у випадку невжиття заходів забезпечення позову належна їй квартира та приміщення можуть бути продані в процедурі виконання судового рішення чи передані ОСОБА_1 в рахунок боргу ОСОБА_3 , що унеможливить повернення їй квартири у власність.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 03 серпня 2020 року (суддя Донченко Ю.В.) у справі №466/5816/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , 3-тьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно вижито заходи забезпечення вказаного позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) та нежитлові приміщення 26-27 пл.81,1 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) по АДРЕСА_2 , а також заборонено звернення стягнення та вчинення будь яких реєстраційних дій щодо вказаних об`єктів нерухомого майна до моменту набрання законної сили рішенням у даній справі.

Крім того, у провадженні Шевченківського районного суду м.Львова знаходилась цивільна справа №466/10921/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , приватного підприємства «УТЛ», ОСОБА_3 , третьої особи без самостійних вимог приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Новосад Ольги Петрівни про визнання правочинів недійсними. Рішенням суду від 26 грудня 2017 року вказаний позов задоволено повністю.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 , який був укладений 03 липня 2015 року між приватним підприємством «УТЛ» та ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад Ольгою Петрівною і зареєстрований в реєстрі за №4295.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень 26-27 в будинку АДРЕСА_2 , який був укладений 03 липня 2015 року між приватним підприємством «УТЛ» і ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад Ольгою Петрівною і зареєстрований в реєстрі за №4268.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 , який був укладений 22 лютого 2016 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад Ольгою Петрівною і зареєстрований в реєстрі за №673.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень 26-27 в будинку АДРЕСА_2 , який був укладений 22 лютого 2016 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад Ольгою Петрівною і зареєстрований в реєстрі за №677.

Постановою Верховного Суду України від 07 квітня 2020 року вищевказане рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2017 року та постанова Львівського апеляційного суду від 23 травня 2019 року залишено без змін.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для вжиття заходів забезпечення позову.

Колегія суддів констатує, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд першої інстанції в повній мірі здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо вжиття відповідного заходу забезпечення позову, врахував вимоги розумності, обґрунтованості щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги.

За вказаних обставин, враховуючи наведені обставини, вид забезпечення позову, який просить застосувати позивач, а також те, що позивачем не доведено в чому полягає необхідність у забезпеченні позову, належним чином не обґрунтовано необхідність застосування виду забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів. Доказів на спростування висновків суду першої інстанції не надано і суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Львова від 10 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 11.12.2020 року

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.