Справа № 486/857/20
Провадження № 2/486/433/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2020 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області у складі: головуючого - судді Волкової О.І.

при секретарі - Тодоренко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Южноукраїнську Миколаївської областів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 и до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням , -

ВСТАНОВИВ:

25.11.2019 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу на праві приватної власності належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1 . . В квартирі також зареєстрований ОСОБА_2 , однак він не проживає в житловому приміщені і ніколи не проживав , не сплачує комунальній платежі, в утримані житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться. Реєстрація відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном. Посилаючись на положення ст. 405 ЦК України просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

В судовому засіданні позивачка пояснила, що вона дозволила на прохання своєї доньки зареєструвати в своїй квартирі ОСОБА_2 на час вирішення його проблем. Відповідач з 2018 року не з`являється та порушив домовленість , яка полягала в тому , що позавершені та вирішенню проблем він в добровільному порядку зобов`язаний був з реєстації знятися, але цього не зробив.. Реєстрація відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном.

До суду 26 червня 2020 року надійшла відповідь з центру адміністративних послуг м. Южноукраїнськ Миколаївської області щодо місця реєстрації, якою зазначено, що ОСОБА_2 , зареєстрований з 22.06.2018 року за адресою: квартирі АДРЕСА_1 . (а.с.26).

В судове засідання 24.11.2020 року відповідач по справі не з`явились, але був повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомив.

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Поштова кореспонденція, направлялась відповідачу на адресу його реєстрації, проте була повернута до суду з відміткою «адресат відсутній». Причини неявки відповідач суду не повідомив, жодних клопотань до суду не заявляв, заяв по суті справи не надав.

Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Южноукраїнського міського суду Миколаївської областіи, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою.

Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Із матеріалів справи вбачається , що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі приватної власності підставою виникнення права власності є договір купівлі-продажу від 23.12.2016 року посвідчений приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Лейбіченко С.В., що також підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 13440867 (а.с. 14).

Згідно Довідки (виписки з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрації місця проживання) виданої ОСОБА_1 , за адресою : квартири АДРЕСА_1 також зареєстрований ОСОБА_2 з 22.06.2018 року (а.с.1 9).

Судом встановлено між тим, у вказаній квартирі зареєстрований за місцем проживання ОСОБА_2 , який фактично в ній ніколи не прожив. В судовому засіданні підтверджено , це показаси свідків . Протилежного у судовому засіданні не встановлено. При цьому, ОСОБА_2 у родинних зв`язках із позивачами не перебуває.

Позивачка з відповідачем членами сім`ї у справі не є.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно з частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частини перша та друга статті 328 ЦК України).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, права і обов`язки членів сім`ї власника будинку (квартири) регулюються статтями 156, 157 ЖК України, а права і обов`язки наймачів - статтями 158 - 170 ЖК України, а також главою 59 ЦК України

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Таким чином, з аналізу викладеного вбачається те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначена висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом у Постановах від 15.08.2018 року у справі № 595/1271/16-ц, від 25.04.2019 року по справі № 761/13293/16-ц, які в силу Закону є обов`язковою до застосування цій справі, оскільки мають місце аналогічні по своїй суті фактичні обставини справи та відповідно правовідносини.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Враховуючи вищевказані обставини, та те що між сторонами по справі договори найму на проживання у спірному житловому приміщенні не укладались, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_2 , залишаючись зареєстрованою у квартирі АДРЕСА_1 , власниками якої є позивачка, є сторонньою для них особою, яка перешкоджає позивачам належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушує їх права, як власників.

Існування домовленості між сторонами про право користування житловим приміщенням не встановлено.

З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні позивачами квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування квартирою.

Рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 1, 3, 15- 316, 317, 318, 319, 321, 328, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 76-81, 141, ч.2 ст. 247, 258-259, 265, 268, 280, 282, 284, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_1 , таким, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_1 останнє відоме місце проживання, заадресою квартирою АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок ) гривень 80 ( вісімдесят ) копійок.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня проголошення.

Суддя О.І. Волкова