ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/507/20Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.

за участю секретаря Винник І.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - позивач ОСОБА_1

розглянувши у м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 17 грудня 2019 року, постановлене під головуванням судді Мазай Н.В. у залі № 2 Монастирищенського районного суду Черкаської област 17.12.2019 року о 16 год. 25 хв., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини у супроводі матері, -

в с т а н о в и в :

10.06.2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини у супроводі матері.

Позивач ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог посилається, що вона є матір`ю малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 вказує, що з батьком сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вона перебувала у зареєстрованому шлюбі. Із 2012 року позивач перестала спільно проживати та вести спільне господарство з відповідачем. Рішенням Кам`янець -Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23.07.2013 року шлюб між сторонами розірвано.

Дитина на даний час проживає з матір`ю. ОСОБА_1 посилається, що вона по мірі можливостей, здійснювала тимчасові поїздки за кордон з їхнім малолітнім сином, ОСОБА_3 . Малолітній ОСОБА_3 за кордон їздив у її супроводі. Здійснюючи поїздки з сином ОСОБА_3 за кордон України, вона, як мати, керувалася перш за все інтересами їхнього з відповідачем малолітнього сина, бажаючи створити для дитини всі необхідні можливості щодо оздоровлення, розширення його кругозору, пізнання навколишнього світу, стимулюючи до вивчення іноземних мов, фізичного і духовного розвитку.

Позивач вказує, що у зв`язку з вище зазначеними поїздками, відповідач ОСОБА_2 надавав нотаріально посвідчені заяви - строком на один рік, якими підтверджував та надавав свою згоду за виїзд їхнього сина за кордон України в супроводі матері. Так, 24.05.2018 року відповідачем ОСОБА_2 було зроблено заяву, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, та зареєстровану в реєстрі за № 3391, в якій він надав свою згоду на тимчасові поїздки за кордон до Сполучених Штатів Америки, Республіки Єгипет, Турецької Республіки, Республіки Болгарія, країн Європейського Союзу, Грузії, Об`єднаних Арабських Еміратів, Чорногорії та Грецької Республіки, Республіки Кіпр, Ізраїлю, Йорданського Гашимітського Королівства (Йорданії), Китайської Народної республіки, Королівства Таїланд, на період з 25.05.2018 року по 25.05.2019 року для їхнього малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі матері. Однак, строк дії цієї заяви закінчився 25.05.2019 року.

Позивач ОСОБА_1 стверджує, що завчасно зверталася до відповідача ОСОБА_2 з проханням зробити чергову заяву та надати згоду на виїзд дитини за кордон у її супроводі - на новий строк. Відповідне прохання було зроблено спочатку в усній, а потім - в письмовій формі. Позивач посилається, що своє прохання мотивувала тим, що наближаються літні канікули, протягом яких їх син, ОСОБА_3 , в її супроводі, без шкоди для навчального процесу міг би виїхати за кордон, отримати нові враження, відпочити та оздоровитися.

В клопотанні від 22.04.2019 року до відповідача ОСОБА_1 , як супроводжуюча сторона, підтвердила своє зобов`язання забезпечити повернення в Україну їхнього сина, ОСОБА_3 по закінченню строку поїздки, своє зобов`язання вирішувати усі питання, що стосуються дитини, які будуть виникати під час поїздки, зазначила про свою відповідальність за життя та здоров`я їхнього сина.

При цьому, позивач вважає, що відповідач безпідставно відмовився надати дозвіл на тимчасові поїздки їхнього сина за кордон на новий строк.

Підстав, які відповідно до ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», що обмежують права ОСОБА_3 на виїзд за кордон, немає. Її лист з відповідним клопотанням від 22.04.2019 року на пошті відповідач ОСОБА_2 не забрав, а отже, вона вважає, що він ухиляється від надання відповідного дозволу. Позивач ОСОБА_1 вважає, що відповідач, своєю безпідставною відмовою, зловживає наданими йому батьківськими правами, порушує права їхнього малолітнього сина - ОСОБА_3 на вільне пересування та вільне залишення території України, що гарантовані статтею 33 Конституції України. Вичерпавши всі можливості домовитися з відповідачем щодо розв`язання цього спору в досудовому порядку, позивач, як мати, була змушена звернутися до суду за захистом інтересів їхнього з відповідачем малолітнього сина, ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що оздоровлення та відпочинок за кордоном, є саме таким способом як найкращого забезпечення інтересів дитини. Надання тривалого дозволу (з дати набрання рішенням суду законної сили і до досягнення ОСОБА_3 віку 16 років) унеможливить зловживання відповідачем ОСОБА_2 своїми батьківськими правами у випадку непорозумінь з матір`ю дитини, сприятиме правовій визначеності матері та дитини щодо можливості їх спільного вільного пересування.

У зв`язку з вищевикладеним, ОСОБА_1 просила суд винести рішення, яким дозволити тимчасові неодноразові поїздки (в`їзд до та виїзд зі) Сполучених Штатів Америки, Канади, Аргентини, Бразилії, Чилі, Еквадору, Колумбії, Великобританії, Республіки Єгипет, Турецької Республіки, Республіки Болгарія, країн Європейського Союзу, Грузії, Об`єднаних Арабських Еміратів, Чорногорії та Грецької Республіки, Республіки Кіпр, Ізраїлю, Йорданського Гашимітського Королівства (Йорданії), Китайської Народної республіки, Королівства Таїланд, Індонезії, Шрі Ланки, Республіки Індія в період з дати набрання рішенням суду законної сили і по 23 березня 2023 року - до досягнення віку 16 (шістнадцяти) років, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у супроводі його матері - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Покласти судові витрати, пов`язані з розглядом справи, на відповідача ОСОБА_2 .

Заочним рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 17 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини у супроводі матері - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши 03.02. 2020 року апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення судом винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а вказані висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Суд не захистив порушене право дитини вільно залишати територію України, чим вважає скаржник порушив ст. 33 Конституції України, не забезпечив право дитини на справедливий суд та на ефективний юридичний захист порушеного права , чим порушив вимоги ст.ст. 6 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Скаржник ОСОБА_1 вказує, що суд формально і узагальнено поставився до розгляду справи. Не взяв до уваги ту обставину, що зловживання відповідачем своїм батьківським правом щодо не надання нотаріальної згоди на виїзд дитини за кордон в супроводі матері, є грубим порушенням інтересів дитини. Скаржник вважає, що має місце невідповідність висновків суду, викладених в рішенні суду обставинам справи. Так, вона вказує, що висновок суду про те, що відповідач не отримав клопотання ОСОБА_1 про надання чергової нотаріально посвідченої згоди є необґрунтованим.

Також скаржник вважає, що судом допущено порушення норм процесуального права, а саме : на думку позивача суд не додержав засад цивільного судочинства, порушивши принцип верховенства права. ОСОБА_1 посилається, що судом не було захищено порушене право дитини вільно залишати територію України, та судом не було забезпечено права на справедливий суд та ефективний юридичний захист порушеного права, що призвело до неправильного вирішення справи та постановлення неправосудного рішення, вважає скаржник.

ОСОБА_1 посилається у скарзі на неправильне застосування судом норм матеріального права, яке полягає, на її переконання в тому, що судом не застосовано норми Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, та оскаржуване рішення суперечить правовим позиціям Верховного Суду.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить заочне рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 26 грудня 2019 року у цивільній справі за № 753/11670/19 скасувати, ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити. Дозволити тимчасові неодноразові поїздки (в`їзд до та виїзд зі) Сполучених Штатів Америки, Канади, Аргентини, Бразилії, Чилі, Еквадору, Колумбії, Великобританії, Республіки Єгипет, Турецької Республіки, Республіки Болгарія, країн Європейського Союзу, Грузії, Об`єднаних Арабських Еміратів, Чорногорії та Грецької Республіки, Республіки Кіпр, Ізраїлю, Йорданського Гашимітського Королівства (Йорданії), Китайської Народної республіки, Королівства Таїланд, Індонезії, Шрі Ланки, Республіки Індія в період з дати набрання рішенням суду законної сили і по 23 березня 2023 року - до досягнення віку 16 (шістнадцяти) років, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у супроводі його матері - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відзив на апеляційну скаргу до Черкаського апеляційного суду не надходив.

У відповідності до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, та зважаючи на конкретні обставини у справі, оскарження рішення суду щодо відмови у задоволення вимог про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини у супроводі матері, які не вимагають проведення судового засідання з участю сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, згідно до вимог ЦПК України, то колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін, але з повідомленням учасників справи та дату та час розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини у супроводі матері, суд першої інстанції виходив з недоведеності та безпідставності позовних вимог, посилаючись, що надання судом багаторазового дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу другого із батьків без зазначення строку законодавством України не передбачено, зазначивши, що позивачем не надано доказів конкретного одноразового виїзду з визначенням його початку й закінчення. Суд першої інстанції також послався на правову позицію Верховного Суду щодо вирішення спірного питання.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтва про народження, серія НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва (а. с. 13 зворотна сторона).

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23.07.2013 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , розірвано (а. с. 16).

Згідно даних довідки № 84, виданої 12.02.2019 року ТОВ фірма «Компас», ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , вона та її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Заборгованість за житлово-комунальні послуги, які надаються ТОВ Фірмою «Компас» , відсутня (а. с. 17).

У відповідності до заяви, посвідченої приватним нотаріусом 24.05.2018 року за реєстровим номером 3391, ОСОБА_2 надавав свою згоду на тимчасові поїздки за кордон до Сполучених Штатів Америки, Республіки Єгипет, Турецької Республіки, Республіки Болгарія, країн Європейського Союзу, Грузії, Об`єднаних Арабських Еміратів, Чорногорії та Грецької Республіки, Республіки Кіпр, Ізраїлю, Йорданського Гашимітського Королівства (Йорданії), Китайської Народної Республіки, Королівства Таїланд на період з 25.05.2018 по 25.05.2019 його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у супроводі його матері - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка несе відповідальність за здоров`я їхнього малолітнього сина (має право приймати рішення щодо надання невідкладної медичної допомоги у разі потреби), та яка по закінченню терміну перебування за кордоном забезпечить повернення їхнього малолітнього сина в Україну (а. с. 18).

Як вбачається із матеріалів справи на адресу ОСОБА_2 позивачем ОСОБА_1 було надіслано клопотання щодо надання згоди на тимчасові поїздки їхнього сина ОСОБА_3 за кордон на новий строк, яке не було вручено відповідачу під час доставки: інші причини (а. с. 19-22).

Згідно зі нормами статей 141, 150, 153, 155 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання, та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

Із вказаного періоду часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення , зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон, передбачений на підставі рішення суду, та має відповідати найкращим інтересам дитини.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даним позовом, просила дозволити тимчасові неодноразові поїздки (в`їзд до та виїзд зі) Сполучених Штатів Америки, Канади, Аргентини, Бразилії, Чилі, Еквадору, Колумбії, Великобританії, Республіки Єгипет, Турецької Республіки, Республіки Болгарія, країн Європейського Союзу, Грузії, Об`єднаних Арабських Еміратів, Чорногорії та Грецької Республіки, Республіки Кіпр, Ізраїлю, Йорданського Гашимітського Королівства (Йорданії), Китайської Народної республіки, Королівства Таїланд, Індонезії, Шрі Ланки, Республіки Індія в період з дати набрання рішенням суду законної сили і по 23 березня 2023 року - до досягнення віку 16 (шістнадцяти) років, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у супроводі його матері - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мотивуючи це тим, як надання найкращого забезпечення інтересів дитини.

З огляду на вище викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе акцентувати увагу на тому, що позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даним позовом, не просить надання дозволу на разову поїздку дитини за кордон, не зазначає ніяких відомостей щодо місця проживання дитини у разі виїзду за кордон та конкретний термін перебування дитини за межами України, тим самим не гарантує належним чином повернення дитини із-за кордону до України, на що вірно звернув увагу суд першої інстанції, дійшовши обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, який на підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки надання судом багаторазового дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу другого з батьків без зазначення строку законодавством України не передбачено.

Крім того, не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.

Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки, безпечні умови перебування дитини у країні, куди матір з нею має намір поїхати.

Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

Наведене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 643/1090/17 (провадження № 61-28548св18).

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, який дійшов вірного, обгрунтованого висновку, що вимога вчиняти певні дії в майбутньому не може бути задоволена, оскільки захисту підлягає тільки порушене право, тому з урахуванням норм права, правом на звернення до суду за захистом наділена особа саме в разі порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, що і було зазначено судом.

Доводи апеляційної скарги про те, що при ухвалені оскаржуваного рішення суд не взяв до уваги найкращі інтереси дитини, не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції правильно виходив із того, що чинним законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон, який позивачем не було дотримано.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду попередньої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В цілому доводи апеляційної скарги є аналогічними тим доводами, які були викладені у позовній заяві ОСОБА_1 , та досліджувалися судом першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка під час розгляду цього спору.

Самі ж доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, та їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду не знайшли свого підтвердження, тому не приймаються апеляційним судом, як і безпідставними та необґрунтованими є посилання скаржника на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, що на її думку, полягає в не застосуванні положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Також доводи скаржника, що оскаржуване рішення суперечить правовим позиціям Верховного Суду не відповідає дійсності, оскільки суд першої інстанції вірно застосував правові висновки Верховного Суду, на які також посилається і скаржник в апеляційній скарзі.

Отже, апеляційний суд вважає, що вказані твердження та доводи скаржника не підтверджено належними доказами, а лише є позицією ОСОБА_1 , висловленою нею як у позовній заяві, так і підтримані скаржником в апеляційній скарзі, які не спростовують правильності висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

З огляду на вище викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати не підлягають перерозподілу у разі залишення без змін рішення суду першої інстанції .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 17 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини у супроводі матері - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги залишити за особою, яка її подавала.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

Л.І. Василенко