печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" грудня 2020 р. Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Вовк С. В.,

при секретарі - Брачуні О. О.,

вирішуючи у судовому засіданні у залі суду у м. Києві заяву адвоката Сушка Руслана Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову до його пред`явлення,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла вказана заява, у якій заявник просив в порядку вжиття заходів забезпечення позову до його пред`явлення накласти арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 44,7 (сорок чотири цілих сім сотих) кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною відчуження даного майна.

Заява обґрунтована тим, що Сушко Р. М. , представляє інтереси ОСОБА_1 та діє від імені останнього на підставі Договору про надання правничої допомоги від 01 вересня 2020 року. В рамках адвокатського провадження, згідно ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», йому стало відомо наступне.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 15.06.1996 року зареєстрували шлюб, про що зроблений відповідний запис в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу № 404 та відділом реєстрації актів громадянського стану Московського району видано свідоцтво про шлюб. У шлюбі дітей не мали. Під час адвокатського провадження також став відомим той факт, що ОСОБА_1 , начебто, 21 жовтня 2016 року вчинив правочин Договір дарування квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та належала ОСОБА_1 на правах приватної власності.

Право власності на квартиру зареєстровано 09 серпня 2005 року Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», та записано в реєстрову книгу № д-37225 за реєстровим № 329/30048а. Під час адвокатського провадження стало відомо, що ОСОБА_1 багато років хворіє на тяжке психічне захворювання, та знаходиться на обліку в Київському міському психоневрологічному диспансері №2 (01133, місто Київ, вулиця Верхня, 4).

Наслідки тяжкої психічної хвороби, на яку хворіє ОСОБА_1 , не дають можливості останньому усвідомлювати свої дії, він дуже часто знаходиться в безпорадному стані, та у період загострення хвороби, не пом`ятає що робив, та які дії вчиняв.

Також, в рамках адвокатського провадження з`ясувалося, що відповідач була обізнана про стан здоров`я ОСОБА_1 , оскільки тривалий час проживала з ним в офіційному шлюбі. Однак, скориставшись безпорадністю та наслідками важкої хронічної психічної хвороби останнього, наполягла на тому, щоб ОСОБА_1 вчинив правочин, а саме, уклав з нею Договір дарування квартири , яка належала йому на правах приватної власності, та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Факт існування такого правочину став відомим, після того, як у січні місяці 2020 року ОСОБА_1 отримав Позов про розірвання шлюбу, який був поданий відповідачкою ОСОБА_3 , та розглядався у Печерському районному суді міста Києва.

Заявник зазначає, що існують вагомі підстави вважати, що ОСОБА_1 1969 року народження, під час вчинення правочину Дарування квартири, у зв`язку зі своєю тяжкою хронічною психічною хворобою, не міг усвідомлювати своїх дій в повному обсязі, та знаходився під впливом відповідачки (яка скористалася його хворобою). Також, є вагомі підстави вважати, що Відповідачка, з метою уникнення повернення майна, може без згоди ОСОБА_1 відчужити вказане майно на користь третіх осіб з подальшою перереєстрацією права власності, що в свою чергу унеможливить виконання рішення суду на випадок задоволення позову про визнання договору дарування квартири недійсним, а також порушить права ОСОБА_1 на ефективний захист прав та інтересів, за захистом яких на підставі ч.2 ст. 153 ЦПК України буде подана відповідна позовна заява Про визнання Договору дарування недійсним, протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

У відповідності до положень частини першої ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Згідно з приписами частини другої статті 149 Цивільного процесуального кодексу України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам, відповідно до роз`яснень у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Судом не встановлено дотримання заявником принципу співмірності вжиття заходів забезпечення позову саме до його пред`явлення, а не під час вирішення цивільно-правового спору про визнання договору дарування недійсним, з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів без одночасного пред`явлення позовних вимог.

На переконання суду, відсутні підстави стверджувати, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту квартири, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання гіпотетичного рішення суду про визнання недійсним договору дарування, адже заявник не вказує про одночасне застосування наслідків недійсності правочину.

Вивчивши заяву про забезпечення позову, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із майбутніми позовними вимогами, суд приходить до висновку про необґрунтованість поданої заяви, а відтак заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-18, 149-150, 153, 154, 157, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву адвоката Сушка Руслана Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову до його пред`явлення залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Суддя С. В. Вовк