Справа № 459/928/19 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/811/857/20 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року м.Львів

Справа № 459/928/19

Провадження № 22-ц/811/857/20

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Савуляка Р.В., Шандри М.М.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Львівської області на рішення Червоноградського міського суду Львівської області, ухвалене у м.Червонограді 23 січня 2020 року у складі судді Новосада М.Д., у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, Управління Державної казначейської служби України у м.Червонограді Львівської області, Прокуратури Львівської області, Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, -

встановив:

28 березня 2019 позивач звернувся з цим позовом, у якому просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на його користь кошти за завдану йому моральну шкоду в розмірі 300 000 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 3 січня 2018 року по кримінальній справі за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 152 КК України, його виправдано у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 вересня 2018 року вирок залишено без змін. Зазначає, що кримінальне переслідування відносно нього було розпочато 2 червня 2013 року та тривало більше 5 років. Стверджує, що в результаті тривалого слідства він перебував у тяжкій моральній, духовній, психічній обстановці, що вплинуло на його здоров`я, відносини з сусідами, односельчанами, близькими та родичами. Стверджує, що понад 5 років він переносив моральні страждання від почуття невизначеності свого майбутнього. Просить позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 300 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що є доведеним факт спричинення позивачу внаслідок протиправних дій органів досудового розслідування та прокуратури моральної шкоди, оскільки він протягом 63 місяців перебував під слідством та судом, виправданий у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 152 КК України. Це призвело до порушення звичного способу життя позивача, пригнічення його морального стану, спричинило важкі душевні та психічні страждання. Судом визначено, що неправомірними діями органу досудового розслідування та прокуратури позивачу спричинено моральну шкоду та в його користь підлягає стягненню 300 000 грн.

Рішення суду оскаржує Перший заступник прокурора Львівської області.Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким що порушує законні права та інтереси держави, винесеним з порушенням норм матеріального права. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.Зазначає, що в ході кримінального провадження, розпочатого за заявою ОСОБА_3 , неповнолітньому ОСОБА_2 3 червня 2013 оголошено підозру. Вказує, що ОСОБА_2 , у присутності захисника та законного представника під час допиту давав визнавальні покази. Стверджує, що 5 червня 2013 року з участю підозрюваних ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 проведено слідчі експерименти, в ході яких ОСОБА_2 та інші підозрювані підтвердили факт вчинення ними кримінальних правопорушень. Зазначає, що ОСОБА_2 визнавав свою вину під час досудового розслідування. Вважає, що позивач вводив в оману слідство і цим сприяв незаконному обвинуваченню, а тому не має права на відшкодування шкоди. Згодом підозрюваний ОСОБА_2 відмовився від дачі показань. Під час допиту 29 липня 2013 року ОСОБА_3 підтвердила наведені нею у заяві факти. 19 грудня 2017 року ОСОБА_3 спростувала свої попередні показання, зазначила, що жодних претензій до обвинуваченого ОСОБА_2 у неї немає. З вироку Червоноградського міського суду Львівської області від 3 січня 2018 року та ухвали Апеляційного суду Львівської області від 12 вересня 2018 року вбачається, що позивач в період проведення досудового слідства не працював, хоча був повнолітнім і закінчив навчання у 2014 році. Позивачем не подано доказів, які б вказували на те, що він намагався працевлаштуватись, а наявне кримінальне провадження перешкоджало цьому. Не надано суду також документів, що свідчать про позитивну репутацію позивача за місцем проживання. Вважає, що ОСОБА_2 не має права на відшкодування моральної шкоди.

У судовому засіданні прокурор і представник Головного управління Національної поліції у Львівській області апеляційну скаргу підтримали. Додатково пояснили, що відносно ОСОБА_3 зареєстровано кримінальне провадження. Тому позивач не позбавлений права стягнення з неї моральної шкоди у випадку спричинення такої.

ОСОБА_2 у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечив. Пояснив, що надавав визнавальні показання за порадою адвоката і внаслідок тиску на нього працівників правоохоронних органів.

Представники позивача, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, оглянувши матеріали кримінального провадження, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, має право безпосередньо звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

На підставі статей 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 263 цього Кодексу судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У Конституції України проголошено, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3).

Відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Питання про відшкодування моральної шкоди в такому випадку має вирішуватися виходячи із наданих сторонами доказів на підтвердження обставин, що входять до предмету доказування та з урахуванням принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства згідно з якими кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третьої статті 12 ЦПК України), а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Особливістю дій, що є підставою для відшкодування шкоди за частиною 1 статті 1176 ЦК України, є те, що ці дії вчиняються у ході кримінального провадження або провадження у справі про адміністративне правопорушення. Такі дії можуть бути оскаржені та визнані незаконними лише в рамках відповідних проваджень у порядку, передбаченому процесуальним законодавством. Тому потерпіла особа має право пред`явити позов за статтею 1176 ЦК України лише тоді, коли незаконність дії, якою їй завдано шкоди, уже встановлена в рамках відповідного провадження. Акти, якими констатується незаконність процесуальних дій і рішень, про які йдеться у частині 1 статті 1176 ЦК України, визначено статтею 2 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», згідно з якою право на відшкодування шкоди виникає у разі: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру в учиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Із матеріалів кримінального провадження №0000212 (справа №451/1192/13-к) вбачається, що таке зареєстроване у зв`язку із вчиненням хуліганських дій щодо ОСОБА_6 та зґвалтування ОСОБА_3 .

2 червня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до Радехівського РВ ГУМВС України у Львівській області про її зґвалтування, вчинене, зокрема, і ОСОБА_2 . У заяві зазначено, що зміст статті 383 КК України їй роз`яснено. Заява зареєстрована (т.4 а.с.225 кримінального провадження).

2 червня 2013 року підозрюваний у вчиненні злочину ОСОБА_2 затриманий слідчим СВ Радехівського РВ ГУМВС України у Львівській області у присутності двох понятих на тій підставі, що безпосередньо після вчинення злочину потерпіла при сукупності ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа вчинила злочин. У протоколі затримання ОСОБА_2 письмово зазначив, що заяв та клопотань не має (т.2 а.с.58-60 кримінального провадження).

3 червня 2013 року ОСОБА_2 допитаний в якості підозрюваного. Він надав зізнавальні показання щодо побиття потерпілого та зґвалтування потерпілої. Такі самі покази він надав при проведенні слідчого експерименту 5 червня 2013 року, що зафіксовано фотозйомкою, та у судовому засіданні при допиті слідчим суддею (т.2 а.с.122-129,144-145 кримінального провадження). Слідчі дії проведені у присутності понятих, у судовому засіданні позивачу та його законному представнику по цій справі вручено пам`ятку про права, допит проводився у присутності законних представників та адвокатів.

Судово-медичними експертизами, проведених відносно потерпілих, встановлено, що у останніх виявлено тілесні ушкодження. При огляді місця події, огляді помешкання, де проживає ОСОБА_2 вилучено речові докази, які були предметом дослідження відповідних експертиз.

Згідно обвинувального акту, затвердженого прокурором 25 липня 2013 року, ОСОБА_2 обвинувачено та оголошено підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтями 296,15 та 152 КК України, (вчинення хуліганських дій та зґвалтування в стані алкогольного сп`яніння). Обвинувальний акт вручено підозрюваному ОСОБА_2 , його законному представнику та адвокату 29 липня 2013 року (т.1 а.с.1-19 кримінального провадження).

У судових засіданнях з участю обвинувачених, їх законних представників та адвокатів 5 серпня, 19 вересня, 4 жовтня, 28 листопада 2013 року, 4 лютого 2014 року продовжено запобіжний захід ОСОБА_2 у виді домашнього арешту в загальному до 3 лютого 2014 року, учасникам та законним представникам вручено пам`ятки про їхні права та ухвали про продовження запобіжного заходу (том 1 кримінальної справи, а.с.26-28, 47,57-61,67-68, 75-79,92-93,97-98).

При розгляді справи по суті колегією у складі трьох суддів Радехівського районного суду Львівської області з участю обвинувачених, їх законних представників та адвокатів Тимрук Б.В. давав пояснення по суті обвинувачення, визнавав свою вину, як і інші підсудні.

У зв`язку із смертю головуючого по кримінальній справі та неможливістю сформувати колегію суддів для розгляду справи, кримінальну справу направлено на розгляд до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області. У цьому суді розгляд справи по суті не розпочато через закінчення повноважень судді і неможливістю утворити колегію суддів для розгляду справи. Справу для розгляду по суті направлено до Червоноградського міського суду Львівської області.

У судовому засіданні 7 квітня 2016 року підсудний ОСОБА_2 змінив свої показання та заперечив свою вину. Потерпіла і потерпілий у цьому судовому засіданні свої показання не змінили та вказували на те, що ОСОБА_2 вчинив відносно них злочини.

Ухвалою від 8 квітня 2016 року відносно ОСОБА_2 застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту строком на 60 днів.

3 серпня 2016 року потерпіла ОСОБА_3 подала до Червоноградського міського суду Львівської області заяву про те, що інший підсудній у справі ( ОСОБА_5 ) не вчиняв щодо неї насильства, але ствердила, що зґвалтування вчинили ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (т.3 а.с.238 кримінального провадження). У заяві від 15 лютого 2017 року потерпіла висловила таку ж позицію (т.4 а.с.78 кримінального провадження). Аналогічно потерпіла ОСОБА_3 свідчила у судовому засіданні 26 жовтня 2017 року (т.4 а.с.209-213 кримінального провадження).

13 листопада 2017 року потерпіла подала суду заяву наступного змісту: «Прошу взяти до уваги те, що 02 червня 2013 року я добровільно вступила в статевий акт з ОСОБА_2 . З даного приводу я не маю претензій до нього» (наведено мовою оригіналу) - (т.4 а.с.244 кримінального провадження). 12 грудня 2017 року заяву аналогічного змісту потерпіла ОСОБА_3 подала щодо всіх підсудних (т.4 а.с.257 кримінального провадження).

У заяві до суду законний представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 про розгляд справи у її відсутності не ствердила про невинуватість свого сина, а просила не позбавляти його волі (т.4 а.с.81 кримінального провадження).

Відповідно до обвинувального акту, затвердженого прокурором 19 грудня 2017 року в межах цього ж кримінального провадження, ОСОБА_2 обвинувачується за частиною 2 статті 125 (спричинення тілесних ушкоджень) та частиною 3 статті 152 КК України (зґвалтування).

У судовому засіданні 26 листопада 2017 року потерпілий ОСОБА_6 , як і раніше, пояснював про його побиття підсудними, зокрема, і ОСОБА_2 (т.4 а.с.209-213 кримінального провадження).

Цього ж дня потерпілий ОСОБА_6 подав суду заяву про звільнення підсудних від кримінальної відповідальності через те, що підсудні повністю відшкодували йому спричинену моральну та матеріальну шкоду і з часу скоєння протиправних дій відносно нього пройшло багато часу, відбулося примирення. Заява аналогічного змісту подана суду 13 листопада 2017 року (т.4 а.с.222,243 кримінального провадження).

Ухвалою суду від 27 грудня 2017 року кримінальне провадження 0000212 від 2 червня 2013 року про обвинувачення, зокрема, ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 125 КК України, закрито у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, тобто, з нереабілітуючих підстав (т.4 а.с.248 кримінального провадження).

Вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 3 січня 2018 року ОСОБА_2 виправдано в частині обвинувачення у зґвалтуванні ОСОБА_3 . Вирок мотивовано тим, що потерпіла пояснила, що заяву про зґвалтування написала, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння і боялася працівників міліції, які погрожували їй позбавленням волі у випадку відмови від свої показань про вчинення злочину відносно неї. У статеві зносини з усіма підсудними вона вступила добровільно.

Докази про те, що ОСОБА_2 висловлював свою незгоду та оскаржував у встановленому порядку дії чи бездіяльністю слідчого чи прокурора під час досудового розслідування у кримінальному провадженні учасником якого він був, в порядку передбаченому КПК України до слідчого судді, яким могла бути надана відповідна оцінка законності цих дій, рішень чи бездіяльності слідчого та прокурора, - відсутні. Також відсутні докази того, що позивач оскаржував дії суду.

Зважаючи на те, що стосовно позивача проводились слідчі дії в рамках кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для відшкодування шкоди згідно Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Матеріали справи не містять і позивач не надав доказів на підтвердження незаконності проведення заходів органами досудового розслідування, прокуратури і суду.

Позивачем не було надано належних і допустимих доказів завдання йому моральної шкоди діями чи бездіяльністю органів що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому, обов`язковою умовою для можливості відшкодування моральної шкоди судом має бути доведення у належний процесуальний спосіб фактів настання такої шкоди, протиправності дій, що призвели до неї, а також наявності між цими фактами причинно-наслідкового зв`язку.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановивши, що позивач не довів достатніми та допустимими доказами факт завдання йому діями, бездіяльністю чи рішеннями органу досудового розслідування чи прокурора і суду моральної шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між шкодою і такими діями, бездіяльністю чи рішеннями, колегія суддів вважає, що у позові про відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України належить відмовити.

Суд першої інстанції,вважаючи доведеним факт спричинення позивачу внаслідок протиправних дій органів досудового розслідування та прокуратури моральної шкоди, оскільки він протягом 63 місяців перебував під слідством та судом, виправданий у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 152 КК України, не врахував, що кримінальне провадження відносно позивача в частині обвинувачення за статтею 125 КК України закрито з нереабілітуючих підстав. Тобто, виправдувальний вирок відносно ОСОБА_2 постановлений лише в частині обвинувачення (за статтею 152 КК України). У іншій частині обвинувачення (за статтею 125 КК України) такий вирок не постановлений, а провадження закрито з нереабілітуючих підстав. Також судом першої інстанції не враховано, що позивач неодноразово давав показання про те, що він вчинив і злочин, передбачений статтею 152 цього Кодексу, тобто, здійснив самообмову.

Відповідно до частини 4 статті 1176 ЦК України фізична особа, яка в процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністравтивного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

Самообмова - це завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, дані з метою переконати органи попереднього слідства і суд у тому, що саме ним здійснено злочин, який він у дійсності не вчиняв.

Тобто, завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного є самообмовою. Факт насильства, погроз чи інших незаконних заходів щодо ОСОБА_2 не встановлений слідчими органами, прокурором чи судом.

Ураховуючи зазначене, оскаржуване рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обґрунтованим. Колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди.

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись: ст. 367, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Львівської області задовольнити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 23 січня 2020 року скасувати та прийняти нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення на його користь з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку 300 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено і підписано 15 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді