Справа № 288/1688/19
Провадження № 2/288/69/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2020 року. смт.Попільня

Попільнянський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Рудник М. І.,

за участю секретаря судових засідань - Франчук Ю.О.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Попільня в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , яка є законним представником неповнолітнього ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів орган опіки та піклування Андрушківської сільської ради Попільнянського району Житомирської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 (далі Позивач) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 (далі Відповідач 1), ОСОБА_2 (далі Відповідач 2), яка є законним представником неповнолітнього ОСОБА_6 (далі Відповідач 3), ОСОБА_3 (далі Відповідач 4), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів орган опіки та піклування Андрушківської сільської ради Попільнянського району Житомирської області (далі Третя особа) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому вказує, що їй на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , який вона успадкувала після смерті її діда.

Після успадкування вказаного будинку Позивачу стало відомо, що в будинку зареєстровані, але не проживають з 2012 року Відповідачі - ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Неповнолітній син ОСОБА_2 - ОСОБА_6 взагалі не проживав, а лише зареєстрований у вказаному будинку після свого народження у 2014 році.

Відповідачі не є членами сім`ї Позивача, вона не веде з ними спільного господарства, а тому реєстрація Відповідачів у даному житловому будинку перешкоджає їй належним чином використовувати свою власність, у тому числі нею розпоряджатися.

На підставі вищевикладеного, Позивач просить визнати Відповідачів - ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та її неповнолітнього сина ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 .

Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити.

Відповідач 1 - ОСОБА_5 в судове засідання, яке відбулося 18 грудня 2020 року не з`явився, про дату час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений. В судовому засіданні 11 грудня 2020 року позов не визнав, заперечував проти його задоволення та пояснив, що до 2017 року проживав у спірному будинку, поки був живий його батько. Після смерті батька, приїхала його тітка Позивач у справі та її мати і викинули його речі, одяг та меблі, закрили будинок та викликали поліцію. На даний час будинок закритий та він до нього доступу не має. Інше житло у нього відсутнє та він бажає проживати в даному будинку, незважаючи на те, що в будинку відсутні умови для проживання.

Відповідач 2 ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що в спірному будинку вона проживала з батьками, в їх сім`ї часто виникали сварки і вони змушені були часто ночувати у чужих людей. Окрім вказаного будинку, у неї іншого житла немає та інтересу до нього вона не втратила. Крім того, їй відомо, що брат (Відповідач 1) мав намір проживати в будинку (завіз меблі, речі та оселився), проте Позивач перешкоджає йому там проживати, хоча він іншого житла не має та на даний час живе в знайомих.

Відповідач 3 ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що періодично їздила до будинку та бачила там на вулиці викинуті речі. Вона не втратила інтересу до будинку, хоче, щоб він належав їм, оскільки особистого житла у неї та сестри з братом немає.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, надала до суду заяву в якій просила справу слухати у її відсутність, позовні вимоги не визнала. /а.с.192/

Суд, вислухавши представника позивача та відповідачів, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 01 червня 2018 року зареєстровано право власності ОСОБА_4 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . /а.с.10/

22 жовтня 2019 року комісією в складі в.о. старости ОСОБА_7 , депутата ОСОБА_8 та сусідів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 складено Акт обстеження житлово побутових умов та обстежено житлово побутові умови жительки ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 . В процесі перевірки встановлено, ОСОБА_4 є власником домогосподарства. У даному домогосподарстві зареєстровані на день складання акту: 1. ОСОБА_5 (не проживає з 2017 року); 2. ОСОБА_5 (не проживає з 2012 року); 3. ОСОБА_11 (не проживає з 2012 року); 4. ОСОБА_6 (не проживає з 2014 року), оскільки проживають в с.Попільня, а ОСОБА_5 проживає в с.Василівка в знайомого. Будь якого майна зареєстрованих осіб у даному домогосподарстві не виявлено. /а.с.11/

Згідно Виписки з погосподарської книги № 6 Андрушківської сільської ради село Василівка за 2016 2020 роки від 22 жовтня 2019 року за № 236, номер об`єкта погосподарського обліку № 0239 1, який знаходиться в АДРЕСА_1 , зареєстровані: - ОСОБА_5 син, ІНФОРМАЦІЯ_1 ; - ОСОБА_5 дочка, ІНФОРМАЦІЯ_2 ; - ОСОБА_11 , дочка, ІНФОРМАЦІЯ_3 ; - ОСОБА_6 , внук, ІНФОРМАЦІЯ_4 . /а.с.12/

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 20 квітня 2018 року, в цивільній справі № 288/415/18, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_12 про визнання права власності на спадкове майно задоволено, визнано за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на житловий будинок загальною площею 60,0 кв.м та на земельні ділянки розміром 0,25 га цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, розміром 0,35 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, які розташовані в АДРЕСА_1 . /а.с.13-15/

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , 21 березня 2019 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб, після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини змінилось на ОСОБА_14 . /а.с.40/

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , 05 вересня 2018 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_11 було зареєстровано шлюб, після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини змінилось на ОСОБА_16 . /а.с.41/

Рішенням Василівської сільської ради № 37 від 26 листопада 2012 року, заслухавши інформацію сільського голови Ковбасюк З.М. щодо закріплення житлової площі за дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_11 в зв`язку з позбавленням батьків батьківських прав, вирішено: Призначити опікуном над житлом 1/5 частини кожному житлової площі неповнолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , їх сусідку ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та покласти на неї відповідальність за належне утримання житлового будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 . /а.с.159/

21 грудня 2012 року Василівською сільською радою прийнято рішення № 41 про внесення змін до рішення виконкому сільської ради № 37 від 26 листопада 2012 року, а саме: 1. Доповнити п.1 такого змісту закріпити житло 1/5 частина кожному житлової площі за неповнолітніми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; 2. Відповідно п.1 вважати п.2 Призначити опікуном над житлом 1/5 частини кожному житлової площі неповнолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 їх сусідку ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та покласти на неї відповідальність за належне утримання житлового будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 . /а.с.160/

Рішенням Василівської сільської ради № 36 від 26 листопада 2012 року, заслухавши інформацію сільського голови Ковбасюк З.М. щодо закріплення житлової площі за дитиною ОСОБА_5 в зв`язку з позбавленням батьків батьківських прав, вирішено: Призначити опікуном над житлом 1/5 частини житлової площі неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , їх сусідку ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та покласти на неї відповідальність за належне утримання житлового будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 . /а.с.161/

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 /а.с.205-206/ пояснила, що батьки Відповідачів проживали в даному будинку, потім там жила ОСОБА_18 над якою взяла опікунство ОСОБА_17 , ОСОБА_19 була в інтернаті, а ОСОБА_18 жив з матір`ю у будинку її співмешканця, періодично приходив до батька. ОСОБА_18 мав намір проживати в будинку, завіз речі, меблі та деякий час проживав, проте приїхала Позивач, викинула його речі та вигнала з будинку. На даний час в будинку проживати неможливо, ОСОБА_4 інколи приїжджає до будинку, але в ньому не ночує. У Відповідачів в с.Василівка немає житла для проживання.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 /а.с.246-249/ пояснив, що сім`я Відповідачів жила не благополучно, були сварки і бійки, в зв`язку з чим дід ОСОБА_20 там не проживав. Над ОСОБА_18 взяла опікунство сусідка ОСОБА_17 , ОСОБА_19 була в інтернаті, а коли повернулася в село, проживала в вагончику, ОСОБА_18 жив з матір`ю у її співмешканця. На даний час будинок занедбаний та проживати в ньому неможливо.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Позивач звернулась до суду з позовом в якому вказала, що вона є власником житлового будинку, в якому зареєстровані, але не проживають Відповідачі, які не є членами її сім`ї, вона не веде з ними спільного господарства, а тому їх реєстрація у даному житловому будинку є перешкодою для неї у використанні та розпорядженні своєї власністю та просить визнати Відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України та Житловим кодексом Української РСР.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої третьої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В пункті 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Зазначені норми матеріального права передбачають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальною для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 405 ЦК України врегульовано, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно частини другої, третьої статті 64 ЖК Української РСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. (частина перша, друга статті 156 ЖК Української РСР)

Права членів сім`ї власника житла є похідними від прав власника. З припиненням прав власника, припиняють і права членів його сім`ї. Новий власник безумовно має право ставити питання про виселення членів сім`ї колишнього власника житла.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За положеннями статей 71, 72 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо), суд може продовжити пропущений строк. Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитись до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. При вибутті на постійне місце проживання в інше жиле приміщення особа втрачає не тільки фактичне володіння жилим приміщенням але й намір повернутись.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Будь-яке виселення на підставі судового рішення є втручанням у право особи.

Отже, у справах за позовами нових власників житла про виселення членів сім`ї попереднього власника суду належить встановити відповідний баланс між потребою у захисті прав нового власника житла та співмірністю втручання у право на житло членів сім`ї попереднього власника.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, є очевидним, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (статті 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідачі народилися, проживали та зареєстровані в будинку за адресою АДРЕСА_1 , з 2012 року на підставі рішень сільської ради за ними було закріплено по 1/5 частині за кожним житлової площі в будинку в зв`язку з позбавленням їх батьків батьківських прав (а.с.159-161) та призначено опікуном над житлом сусідку ОСОБА_17 , але не проживають: ОСОБА_5 з 2017 року, ОСОБА_2 з 2012 року, ОСОБА_3 з 2012 року, а ОСОБА_6 з 2014 року (а.с.11).

У пункті 3 частини першої статті 247 СК України передбачено, що дитина, над якою встановлено опіку або піклування, має право на збереження права користування житлом, у якому вона проживала до встановлення опіки або піклування.

Згідно пункту 2 частини першої статті 248 СК України, дитина-сирота і дитина, позбавлена батьківського піклування, яка проживає у закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому дитячому закладі, прийомній сім`ї, має право на збереження права користування житлом, у якому вона раніше проживала.

Судом встановлено, що даний житловий будинок це єдине місце, де Відповідачі можуть бути зареєстровані, вони не втратили інтерес до будинку, при цьому відсутність Відповідача 2 та Відповідача 3 у будинку викликана поважними причинами, якими є, зокрема, віддаленість місця проживання від їх місця реєстрації та те, що Позивач не дає їм змоги там перебувати, не допускаючи їх до будинку, а Відповідач 1 проживав у будинку, проте на вимогу Позивача, змушений був покинути вказане житло, незважаючи на те, що в будинку перебували його особисті речі (меблі та одяг).

В будинку відсутнє світло та опалення, він перебуває в занедбаному стані, в той час як Позивач в житловому будинку не зареєстрована та не проживає, її зареєстрованим місцем проживання є м.Красилів Хмельницької області, тобто вона не використовує житловий будинок в якому зареєстровані Відповідачі для свого проживання, даний житловий будинок вона отримала не на підставі оплатного правочину та зареєструвавши право власності на вказану нерухомість могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості.

Позивач звертаючись до суду з позовом про визнання Відповідачів такими, що втратили право користування належним їй житлом, не довела належними доказами, що реєстрація Відповідачів у даному житлі порушує її права щодо користування будинком та наявності об`єктивних перешкод у здійсненні нею прав власника, реєстрація Відповідачів у будинку є похідною від прав колишнього власника будинку, який заповів будинок Позивачу.

За наведених обставин, Позивач не аргументувала ні мету, яку вона переслідувала, подавши позов про визнання Відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, ні нагальність потреби у такому виселенні, а тому втручання у право на повагу до житла Відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється не тільки згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі.

Частиною першою статті 76 ЦПК України, передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається Позивач, як на підставу для задоволення її позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах по справі, які доводять наявність підстав для визнання Відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням та існування порушень з боку Відповідачів прав Позивача, які підлягають відновленню в порядку встановленому законом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Не підлягають, відповідно до статті 141 ЦПК України, до подальшого розподілу понесені Позивачем судові витрати, оскільки в задоволенні позову відмовлено.

Керуючись статтями 41, 47 Конституції України; Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»; статтею 9, 64, 71, 72, 156 ЖК УРСР; статтями 15, 16, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України; статтями 4, 5, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 78, 81, 82, 89, 128, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , яка є законним представником неповнолітнього ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів орган опіки та піклування Андрушківської сільської ради Попільнянського району Житомирської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Попільнянського

районного суду М. І. Рудник