ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1932/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Костенка А.М. (суддя доповідач), Гринчука Р.С., Грох Л.М.

секретар судового засідання Дубова М.В.

з участю: позивача та представника третьої особи

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/16466/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 вересня 2020 року в складі судді Приступи Д.І. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначав, що ним на підставі договору № 4/218 про дольову участь у будівництві житлового будинку від 15 лютого 2000 року придбано квартиру АДРЕСА_1 . Згідно рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 листопада 2016 року визнано право власності на Ѕ частку вказаної квартири за ОСОБА_4 . Позивач зазначав, що окрім нього та ОСОБА_4 в квартирі зареєстровані ще ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , однак вказані особи не проживають в квартирі, не сплачують кошти за комунальні послуги, участі в утриманні житла не приймають, крім того їх особистих речей в квартирі взагалі немає. Також вказував позивач, що ОСОБА_3 забезпечена житлом, оскільки є співвласником квартири АДРЕСА_2 .

Таким чином позивач зазначає, що для усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження його майном, він має право вимагати визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які більше року на проживають в квартирі, такими що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 не погодився з таким рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом не прийнято до уваги всі обставини, що мають значення для вирішення справи. Так судом не прийнято до уваги, що відповідачі у справі при подачі будь-яких процесуальних документів по справі вказували місце свого проживання АДРЕСА_3 , а не АДРЕСА_4 . Також в справі є акти від 10 квітня 2017 року, від 08 лютого 2018 року, від 28 грудня 2018 року, від 05 червня 2019 року, від 26 грудня 2019 року, від 08 січня 2020 року, від 10 липня 2020 року, від 03 серпня 2020 року, які засвідчують факт не проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в його квартирі. Вказує, що він не чинить їм перешкод в користуванні житлом запрошує їх до себе, проте вони його звернення ігнорують, а надані ОСОБА_1 документи до поданого нею відзиву у справі свідчать, що ним в період з 10 квітня 2017 року по час розгляду даної справи не створюються перешкоди у користуванні квартирою. Крім того, в ході розгляду справи ніхто з відповідачів не надали жодних доказів про намір та бажання проживати у спірній квартирі.

Тому ОСОБА_1 просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 вересня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_4 є батьками відповідачів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Місце проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 18.07.2008 року зареєстровано в квартирі АДРЕСА_1 , одноосібним власником якої з 2005 року був ОСОБА_1 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 22 листопада 2016 року визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , яка на підставі даного судового рішення зареєструвала своє право власності на частку цієї квартири.

Таким чином, на час подачі позову ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є співвласниками по Ѕ частці кожний квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у вказаній квартирі не проживають, оскільки в них виник конфлікт з позивачем, який чинить їм та їх матері перешкоди в користуванні квартирою.

Інший співвласник ОСОБА_4 категорично заперечує проти визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою.

Згідно із частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

У відповідності до ст. 156 Житлового кодексу до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.

Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вони проживають, що свідчить про суттєву відмінність їхнього правового статусу від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном. Разом із тим, цим особам належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У відповідності до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Нормами ст. 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як вбачається з матеріалів справи співвласниками квартири, право користування якою мають відповідачі, є два співвласника їх батько ОСОБА_1 та мати ОСОБА_4

ОСОБА_4 категорично заперечує проти визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом.

Таким чином між співвласниками квартири на досягнуто згоди щодо здійснення ними права спільної часткової власності, а тому відповідний позов про визнання дітей відповідачів такими, що втратили право користування житлом, може бути поданий лише за згодою обох співвласників житла. В разі якщо один з співвласників заперечує щодо подачі такого позову, то в силу вимог ст. 358 ЦК України позов не може бути задоволений.

Крім того відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як встановлено рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 22 листопада 2016 року позивач чинив перешкоди ОСОБА_4 в користуванні квартирою, а тому суд усунув ці перешкоди і вселив ОСОБА_4 в квартиру.

Дане рішення до цього часу знаходиться на примусовому виконанні у виконавчій службі, з 2016 року по даний час ОСОБА_4 неодноразово з приводу перешкод в користуванні квартирою зверталась в органи поліції.

При цьому, як встановлено судом за поясненнями відповідачів та третьої особи, а також матеріалами справи ОСОБА_2 проживає разом з ОСОБА_4 , з позивачем у відповідачів неприязні стосунки, тому вони відповідно як і їх мати не можуть вільно користуватись квартирою.

Також слід взяти до уваги, що у ОСОБА_2 взагалі відсутнє право власності на будь-яке житло, а ОСОБА_3 , хоч і має на праві власності інше житло, однак на даний час не може в ньому проживати через його непридатність для проживання.

Оцінивши в сукупності обставини справи, надані докази, норми ЦК України, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмови у задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності та необґрунтованості.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачі без поважних причин понад рік не проживали в спірній квартирі, а апелянт не створював жодних перешкод для проживання в квартирі з вищевказаних підстав слід відхилити.

Вказані доводи апелянта спростовуються письмовими доказами, поясненнями учасників справи, які узгоджуються між собою та з іншими матеріалами справи.

Також не приймає суд до уваги твердження апелянта, до відповідачі не надали документів про намір та бажання проживати в спірній квартирі та не погоджуються відшкодовувати витрати на утримання квартири.

Відповідачі в суді пояснювали, що мають бажання користуватись квартирою, а в наданні будь-яких доказів з цього приводу немає необхідності, так як місце проживання відповідачів зареєстроване в спірній квартирі.

Щодо відшкодування витрат на утримання квартири, то дана обставина немає значення при вирішенні даного спору і позивач не позбавлений можливості у встановлений законом спосіб вирішити цей спір з відповідачами.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 грудня 2020 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Л.М. Грох