ПОСТАНОВА

Іменем України

17 грудня 2020 року м. Кропивницький

справа № 390/86/20

провадження № 22-ц/4809/1463/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО»,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог Головне управління Держпродспоживслужби в Херсонській області

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 24 липня 2020 року у складі судді Ясінського Л.Ю.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» (далі ТОВ «АВТО ПРОСТО») про захист прав споживача, повернення коштів та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову посилалася на те, що 08.04.2019 між ним та ТОВ «АВТО ПРОСТО» був укладений договір № 801759 стосовно придбання автомобіля (Кіа Sportage). ТОВ «АВТО ПРОСТО» зобов`язалося надати фінансову послугу з купівлі-продажу автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему АВТОФОНД.

Позивач зазначав, що за умовами Договору ТОВ «АВТО ПРОСТО» зобов`язалося надати фінансову послугу з адміністрування фінансових активів для придбання Автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему АВТОТАК. Відповідно до ст. 1.6 Договору, Учасник зобов`язується сплатити винагороду за послуги, пов`язані з включенням Договору до системи АВТОТАК та формуванням групи протягом 10 (десяти) календарних днів після повідомлення Товариством Учаснику номера групи, до якої він належить, та дати створення групи.

Вказував, що на виконання умов Договору він сплачував платежі з 08.04.2019 по 11.09.2019 в такому розмірі: 08.04.2019 - 24 651,65 грн; 14.05.2019 - 6622,69 грн; 12.06.2019 - 54 404,10 грн; 13.06.2019 - 6692,02 грн; 15.07.2019 - 6649,54 грн; 12.08.2019 - 6258,12 грн; 11.09.2019 - 6249,18 грн; 11.10.2019 - 5890,00 грн.

Разом сплачена сума за весь період становить - 117417 грн, що підтверджується доданими копіями квитанцій. Однак, сплата зазначеної винагороди не потягнула за собою ніяких юридичних наслідків, тобто реальних дій відповідача, спрямованих на виконання будь-яких обов`язків, забезпечених цією оплатою.

На думку позивача, суми зазначених платежів від 08.04.2019 в розмірі 24 651,65 грн та від 12.06.2019 на суму 54 404,10 грн взагалі непропорційні розумному розміру, це досить значні суми, які перевищують авансові платежі згідно Договору у декілька разів і сплачуються відповідачу лише за те, що він звернувся до них як клієнт.

Договір укладався шляхом його підписання сторонами та підписання Додатку №1, який є невід`ємною частиною договору, та відповідно до якого придбавався автомобіль Кіа Sportage. Відповідно до вимог ст. 4.1 Договору, періодичні платежі об`єднуються фінансовою установою для придбання автомобілів для Учасників у Постачальника та для виконання зобов`язань з повернення періодичних платежів за достроково розірваними Договорами. Використання періодичних платежів для інших цілей, ніж зазначені вище, забороняється.

Згідно Додатку №1 Договору учасник сплачує: винагороду за послуги, пов`язані з включенням договору до системи АВТОТАК та формуванням групи в розмірі 24 651, 65 грн; винагороду адміністратора за послуги, пов`язані з передачею автомобіля учаснику, після надання права на отримання автомобіля в розмірі 3% + ПДВ від поточної ціни автомобіля; періодичні платежі в розмірі 0.8333% та щомісячну винагороду - 0,415% + ПДВ від поточної вартості автомобіля.

Позивач звертав увагу, що інформація, викладена в договорі, не відповідає тим умовам, які йому оголошував представник ТОВ «АВТО ПРОСТО», що перший платіж «оплата винагороди по договору доручення № 801759» - є авансовим внеском, який надасть йому право на отримання автомобіля протягом кількох місяців. Однак, після сплати зазначеного платежу, до теперішнього часу ТОВ «АВТО ПРОСТО» не повідомило його про право на отримання автомобіля.

Позивач стверджує, що відповідач, користуючись його юридичною необізнаністю, уклав договір, який суперечить вимогам законодавства, а саме ЗУ «Про захист прав споживачів», ЦК України, ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відповідно до ст.12.1 Договору Учасник, який ще не отримав автомобіль, має право розірвати Договір за власним бажанням, про що зобов`язаний повідомити ТОВ «АВТО ПРОСТО» у письмовій формі. Поверненню підлягають тільки періодичні платежі, сплачені за договором.

Позивач зазначає, що листом з повідомленням про вручення на адресу, зазначену в ст. 12.1.5 ( 03045, м. Київ, Столичне Шосе, 90, 4-й поверх) він надіслав відповідачу заяву про намір розірвати Договір № 801759 та повернути сплачений ним перший платіж 08.04.2019 у розмірі, 24 651, 65 та подальші платежі з 14.05.2019 по 11.10.2019, в розмірі 92 765, 65 грн у строк, зазначений в ст. 12.1.5 договору (протягом 14 календарних днів з дати підписання договору).

Крім того, ОСОБА_1 вказав, що через ситуацію, що склалася він не може нормально відпочивати, постійні переживання спричинили в нього погіршення сну, викликають образу та роздратованість, в сім?ї майже щодня виникають сварки, змінився звичайний спосіб його життя. В зв?язку із зазначеним, розмір моральної шкоди оцінює в 10 000,00 грн.

Позивач вважає, що діяльність відповідача вводить його, як споживача послуг, в оману та є елементом нечесної підприємницької практики, яка порушує його права, як споживача послуг, не спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені угодою, а тому просив суд зобов`язати відповідача виконати пункти 12.1-12.2.4 Договору № 801759 від 08.04.2019 «Про надання фінансової послуги з адміністративних фінансових активів для придбання товару (Автомобіля) у групі» та стягнути з ТОВ «АВТО ПРОСТО» на його користь сплачені кошти за вказаним договором у розмірі 117 417 грн 30 коп та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн, а також витрати на правову допомогу у розмірі 14 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 24 липня 2020 року в задоволені позовної заяви відмовлено.

Суд дійшов висновку, що строк виконання зобов`язання щодо повернення коштів ще не настав, а відтак не відбулось порушення прав позивача. Угоду було укладено з дотриманням положень цивільного законодавства, і її зміст не суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», а тому відсутні підстави для повернення коштів. При вирішенні позову у частині вимоги про відшкодування позивачеві моральної шкоди в розмірі 10000 гривень суд виходив із того, що відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди позивачеві, який не довів заподіяння йому такої шкоди відповідно до норм закону, які регулюють спірні правовідносини.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Позивач вважає, оскаржуване рішення необ`єктивним та необґрунтованим.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив доводи тотожні позовним вимогам. Наголошував, що спірна угода грубо порушує його права, а діяльність відповідача є такою, що вводить його в оману, умови договору є несправедливими, оскільки його право на отримання автомобіля залежить від внесення коштів іншими учасниками системи АВТОТАК. Вирішення питання щодо надання автомобіля є непрозорим, вирішується відповідачем на власний розсуд. Інформація щодо кількості балів, отриманих учасником групи в залежності від кількості внесків та осіб в групі, що отримали право на отримання автомобіля є конфіденційною і не може бути перевірена ним, як споживачем послуг. У вищезазначеному договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження. Відсутні відомості, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов продажу.

В додаткових письмових поясненнях позивач зазначив, що умови договору є незаконними та протиправними, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, за якими ТОВ «АВТО ПРОСТО» користується коштами споживача, а сам споживач взагалі не має ніяких прав, умови договору завдають йому шкоди, внаслідок чого він втратив значну суму коштів, погіршив свій матеріальний стан, потерпає від знецінення коштів і не має права їх повернути.

Звертає увагу, що зазначена в п. 12.2.1 статті 12 договору умова про вирахування відступного за відмову від договору в розмірі 2 (двох) періодичних платежів є несправедливою та відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягає визнанню недійсною.

Суд першої інстанції у вказаній частині неправильно застосував положення ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», що призвело до неправильного вирішення справи, тому відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову у цій частині.

Враховуючи вищевикладені підстави для задоволення позовних вимог про визнання частково недійсним пункту 12.1.1 договору слід вважати необґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «АВТО ПРОСТО», не погоджуючись з доводами апеляційної скарги зазначив, що відповідно до п. 19.2 ст.19 Договору, підписання цього Договору та Додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння Сторонами та згоди з усіма визначеннями, умовами та змістом Договору та Додатків до нього. Опис послуг, що надаються ТОВ «АВТО ПРОСТО» наведено детально, щоб виключити необхідність їх усного тлумачення та уникнення подальших непорозумінь між сторонами з приводу трактування умов Договору. Таким чином, позивачу до підписання Договору, довелась вичерпна інформація про послуги, що надаються товариством.

Згідно п. 12.1.4 ст. 12 Розділу II Договору, підписавши Договір Учасник має 14 днів на додаткове детальне ознайомлення з його умовами, а також прийняття остаточного рішення про участь чи відмову від участі в системі Автофонд, причому у разі відмови йому були б повернуті всі сплачені ним кошти. Про своє рішення Учасник має повідомити АВТО ПРОСТО шляхом подання заяви до центрального офісу. Неподання своєї заяви про розірвання Договору згідно п.12.1.4 ст. 12 Розділу II Договору та підпис позивача на Договорі та Додатку до нього є доказом того, що позивачу були повністю зрозумілі усі визначення, умови та зміст Договору та Додатку до нього, і що сторони досягли домовленості з усіх істотних для них умов, а також те, що позивач вважає дані умови Договору справедливими по відношенню до себе.

Відповідач вважає, що законність та відповідність законодавству України укладеного між сторонами у справі Договору неможливо ставити під сумнів, оскільки діяльність ТОВ «АВТО ПРОСТО» перевіряється Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг та нею надано ліцензію на провадження такої діяльності.

Звертає увагу суду, що підстави для задоволення вимог позивача відсутні, оскільки належні йому до повернення періодичні платежі буде йому повернуто у строк до 24.12.2020 та таким чином ТОВ «АВТО ПРОСТО» буде виконано взяті на себе зобов`язання, відповідно до положень п.п. 12.1 - 12.1.2 Договору.

Стосовно п.п. 12.1.3 - 12.2.4 Договору відповідач зауважив, що у даному випадку вони не підлягають до застосування, оскільки у 14-денний термін з дати укладання Договору ОСОБА_1 до ТОВ «АВТО ПРОСТО» не звертався (п. 12.1.4), отже підстави для повернення всіх коштів без відсутні. Також у даному випадку відсутні умови передбачені п.п. 12.1.3 - 12.2.4 Договору, оскільки вони не підлягають до застосування у правовідносинах сторін.

Відповідач також не погоджується з доводами позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки ним повинно бути вказано, якими діями спричинена моральна шкода та в чому полягає їх неправомірність.

Просив рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 24.07.2020 залишити без змін.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

08.04.2019 між ОСОБА_1 та ТОВ «АВТО ПРОСТО» укладено договір № 801759 «Про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі». (а.с.11-25).

Предметом договору є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «АВТОФОНД». Договір укладається шляхом його підписання та підписання додатка № 1, який є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до умов додатка № 1 до договору ОСОБА_1 погоджено марку автомобіля та його модель, а також поточну ціну автомобіля, а саме транспортний засіб Кіа Sportage (а.с.24).

Додатком № 1 до договору передбачено, що ОСОБА_1 , як учасник, зобов?язаний платити: винагороду за послуги, пов?язані з включенням договору до системи «АВТОФОНД» та формування групи у % + ПДВ у розмірі 24651 грн 62 коп, періодичний платіж у % - 0,8333, щомісячну винагороду - 0,415 + ПДВ; винагороду за послуги, пов?язані з передачею автомобіля учаснику 3,00 + ПДВ (а.с.24).

Згідно з умовами додатка № 2 до договору учасник, який протягом строку дії договору належним чином та у встановлений договором строк виконував свої зобов?язання зі сплати періодичних платежів разом із щомісячною винагородою товариства, має право на сплату 50 % від розміру щомісячної винагороди у складі кожного сплаченого авансового платежу (а.с.25).

Установлено, що 08 квітня 2019 року відповідно до копії квитанції АТ «Ощадбанк» на розрахунковий рахунок ТОВ «АТ Сервіс» ОСОБА_1 сплатив 24651,65 грн (а.с.34). Згідно з копіями квитанцій за травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень 2019 року позивач сплатив на розрахунковий рахунок ТОВ «АВТО ПРОСТО» 93765,65 грн (а.с.28-35).

ТОВ «АВТО ПРОСТО» відповідно до розпорядження Національної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 19.01.2012 року №40, було зареєстровано у державному реєстрі фінансових установ згідно з вимогами закону та отримало 15 вересня 2015 року Ліцензію на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (а.с.83, 84).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до положень ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що угоду було укладено з дотриманням положень цивільного законодавства, і її зміст не суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», ТОВ «АВТО ПРОСТО» не порушено права ОСОБА_1 , оскільки строк виконання зобов`язання щодо повернення коштів ще не настав, а тому відсутні підстави для повернення коштів.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію повинна містити в тому числі, назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються.

Частиною 1, 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов`язків для споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (частина третя статті 18 зазначеного Закону).

За приписами частин першої, другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Згідно з пункту 2 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема, пропонування однієї продукції до реалізації іншої.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що спірний договір укладений внаслідок омани і йому не роз`яснено товариством усіх умов такого договору.

Разом з тим, за змістом пунктів 19.2, 19.4 спірного договору підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та їх згоди з усіма визначеннями, умовами та змістом Договору та додатків до нього. Учасник підтверджує, що ТОВ «АВТО ПРОСТО» надало інформацію про суть фінансової послуги, що пропонується за цим договором, із зазначенням вартості цієї послуги для учасника групи.

Позивач погодився з умовами угоди, підписавши її та вчиняючи дії на її виконання.

Крім цього, згідно з довідкою про ознайомлення учасника групи із внутрішніми правилами, своїм підписом позивач засвідчив та підтвердив, що ознайомлений із внутрішніми правилами надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах ТОВ «АВТО ПРОСТО». Терміни, визначення, умови внутрішніх правил йому зрозумілі (а.с. 23).

Вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Позивач особисто не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які посилався під час звернення до суду із даним позовом.

Щодо заявленої позивачем вимоги про повернення сплачених періодичних платежів, з матеріалів справи вбачається, що позивач подавав заяву до ТОВ «АВТО ПРОСТО», щодо повернення сплачених періодичних платежів, однак 18.11.2019 отримав відмову, оскільки заява не містила чіткого волевиявлення щодо розірвання договору та власного підпису (а.с.36). Повторна заява про розірвання Договору, датована позивачем 13.12.2019 та отримана відповідачем 24.12.2019.

Згідно положень п. 12.1.2 ст. 12 Договору, максимальний строк для повернення періодичних платежів не може перевищувати одного року з дати отримання ТОВ «АВТО ПРОСТО» заяви про розірвання Договору.

Враховуючи наведене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що строк виконання зобов`язання ТОВ «АВТО ПРОСТО» щодо повернення періодичних платежів позивачу, ще не настав.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності та допустимості, установивши, що позивач після ознайомлення з умовами договору погодився із запропонованими умовами, протягом 14 днів із дня його підписання не звертався до ТОВ «АВТО ПРОСТО» з вимогою про розірвання договору, на виконання умов зазначеного правочину, позивач сплачував кошти, що передбачено відповідними умовами, що свідчить про розуміння та визнання ним умов договору, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Зазначене відповідає висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі № 405/2770/17-ц, від 15 липня 2020 року в справі № 204/7352/17, від 17 вересня 2020 року у справі № 695/3295/18 та іншим висновкам у подібних правовідносинах.

Відтак, доводи апеляційної скарги позивача щодо наявності підстав для стягнення суми сплачених ним коштів у розмірі 117417 грн 30 коп, колегія суддів вважає необґрунтованими та не вбачає підстав для скасування рішення суду враховуючи наступне.

Твердження апеляційної скарги щодо введення товариством, на думку позивача, його в оману, а також щодо нечесної підприємницької діяльності товариства, є аналогічними аргументам позовної заяви, які суд першої інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів. Спірний договір, містить істотні умови та був підписаний позивачем без зауважень.

Згідно з ч. 2 ст. 22 вказаного Закону при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Тлумачення статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Згідно з пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Обставини, на які посилається позивач як на підставу для відшкодування моральної шкоди, є недоведеними. Всупереч викладених норм законодавства в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують заподіяння позивачу моральної шкоди.

Згідно вимог частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Аргументи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками районного суду, невірного розуміння позивачем вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи були предметом перегляду судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1, 2, 3 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з частинами 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі пунктів 1 і 2 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

У зв`язку з тим, що в позові ОСОБА_1 відмовлено, підстав для стягнення на його користь судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 24 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2020 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко