Справа №461/4844/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого - судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря

судового засідання Собко В.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики,

встановив:

ОСОБА_2 звернулась до суду із даним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 19.08.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сліпеньким Л.Р., зареєстрованого в реєстрі за № 2173 від 19.08.2016 року. Договором позики передбачено, що позикодавець передала у власність позичальникові грошові кошти у сумі, що становить 503 400 грн. 00 коп., що еквівалентно по курсу НБУ становить 20 000 доларів США 00 центів, а позичальник зобов`язалася повернути такі позикодавцеві до 01.03.2017 року. Однак вказує, що даний договір від 19.08.2016 року є удаваним, оскільки такий вчинено з метою приховування укладення договору надання послуг супроводу збору та підготовки документів для початку процедури приватизації приміщення за адресою АДРЕСА_1 . Стверджує, що на укладенні удаваного правочину з його дружиною, ОСОБА_4 наполягав ультимативно, оскільки особисто не володів коштами у такому розмірі, а також хотів гарантій, якщо інша сторона буде здійснювати дії по збору документів та підготовки приміщення до приватизації. Просить суд визнати удаваним договір позики грошових коштів від 19.08.2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сліпеньким Л.Р., зареєстрованого в реєстрі за № 2173 від 19.08.2016 року.

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали, з мотивів наведених у ньому та доповненнях. Просили суд позов задовольнити. Вказали, що укладений правочин є нікчемним, відповідачки вона не знає. Удаваний правочин вона укладала з відповідачем ОСОБА_4 У 2016 році ОСОБА_4 звернувся до неї з пропозицією профінансувати приватизацію та подальший викуп приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яке понад 20 років орендує Приватне підприємство «Зорепад-Люкс», на підставі Договору оренди № Г-9664-15 від 25.06.2015 року. Власником та директором Приватного підприємства «Зорепад-Люкс», що орендує ці приміщення, є ОСОБА_2 . При цьому, ОСОБА_4 на початку серпня 2016 року запропонував внести оплату за юридичні послуги супроводу, збору та підготовки документів для початку процедури приватизації за адресою АДРЕСА_1 . У результаті розгляду даної пропозиції ОСОБА_4 було домовлено, що ОСОБА_2 укладає удаваний правочин, а саме договір позики 20 000 доларів США із ОСОБА_3 , з метою приховування укладення договору надання послуг супроводу збору та підготовки документів для початку процедури приватизації приміщення за адресою АДРЕСА_1 . На такій формі оплати, як укладення удаваного правочину з його дружиною, ОСОБА_4 наполягав ультимативно, оскільки особисто не володів коштами у такому розмірі, а також хотів гарантій, якщо інша сторона буде здійснювати дії по збору документів та підготовки приміщення до приватизації.

Відповідач ОСОБА_3 позов заперечила, з мотивів викладених у відзиві, зазначивши про необґрунтованість позовних вимог та недоведеність позивачем того, що даний правочин будь-яким чином порушує її права. Вказує, що жодного доказу, з врахуванням змісту позовних вимог, який би відповідав ознакам удаваності правочину ОСОБА_2 не подала. ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_3 з приводу позики, оскільки у позивачки існувала заборгованість перед банками, її квартира була в іпотеці. Коли ОСОБА_2 позичала у неї кошти, то заявила, що у випадку отримання такої позики, готова повернути отримані в позику кошти до весни 2017 року, водночас готова укласти офіційно договір позики у нотаріуса та витримати всі необхідні юридичні умови для укладення такого правочину, гарантувати ОСОБА_3 виплату штрафних санкцій на випадок прострочення зобов`язання щодо повернення коштів отриманих в позику. Всі ці перемовини проходили в присутності чоловіка ОСОБА_3 - ОСОБА_4 . Укладаючи такий договір позики, жодна із сторін не приховувала та не мала на меті приховати інший правочин. Мова йшла лише про надання саме грошової позики ОСОБА_2 , з метою її подальшого повернення ОСОБА_3 . Жодних розмов про укладення договору надання послуг супроводу збору та підготовки документів для початку процедури приватизації приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , між сторонами не велося і не могло вестися, оскільки власником приміщення Львівською міською радою жодних рішень щодо надання дозволу на приватизацію приміщення на АДРЕСА_1 не приймалося. Зазначає, що незрозумілим чином у позовній заяві наведено, що це за «послуги» і хто ці «послуги» мав би надавати та кому для початку приватизації приміщення, вартість яких, на думку позивачки, могла складати 503 400 гривень. Крім цього, зазначила, що ОСОБА_2 в термін визначений п.4 Договору позики від 19 серпня 2016 року кошти ОСОБА_3 не повернула та мотивувала цю обставину тим, що у неї знову виникли фінансові труднощі і просила ОСОБА_3 почекати ще трохи і вона кошти поверне. Однак, на початку 2018 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до Сихівського районного суду м. Львова про стягнення з ОСОБА_2 коштів за договором позики від 19.08.2016 року з яких: основний борг - 503 400 гривень, інфляційні витрати - 68 965 гривень 80 коп., три проценти річних від простроченої суми позики - 15 929 гривень 50 коп., всього - 588 295 гривень 30 коп. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 07.06.2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені повністю. Вказане судове рішення набрало законної сили. Просила суд відмовити у задоволенні позову.

Від дачі відповідей, у порядку ст.93 ЦПК України, на запитання позивача відмовилась, вказуючи на те, що питання ОСОБА_2 не стосуються обставин справи, а ті які стосуються -встановлені судовим рішенням про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики, яке набрало законної сили.

Ухвалою суду від 14 грудня 2020 року без виходу до нарадчої кімнати відмовлено у задоволенні клопотання позивача про застосування до ОСОБА_3 заходів процесуального примусу з приводу ненадання відповідей на запитання позивача, оскільки судом встановлено існування обставин, передбачених ч.6 ст.93 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання неодноразово не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи судовими повістками (рекомендованою поштовою кореспонденцією) та оголошеннями в порядку ст.128 ЦПК України. Також не подав до суду відзиву на позов та заяви про розгляд справи за його відсутності. Відповідей на запитання позивача у порядку ст.93 ЦПК України не подав.

Водночас, суд врахував, що відповідно до ч.2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Суду також не подано будь-яких інших доказів, які доводять об`єктивну неможливість відповідача ОСОБА_4 прибути у судове засідання, прийняти участь у розгляді справи в режимі відеоконференцзв`язку, а також неможливість забезпечить участь у судовому засіданні уповноваженого представника. Таким чином, неможливості прибути в судове засідання відповідачем належними доказами не доведено.

З врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам в повній мірі реалізувати свої процесуальні права, також того, що відповідач неодноразово не з`являвся в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для вирішення спору по суті. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні відповідача, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

У процесі розгляду справи позивачем було заявлено ряд клопотань: про витребування доказів, виклик свідка та перехід до розгляду справи за правилами загального провадження з цих підстав.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.89 ЦПК України).

Ухвалами суду без виходу до нарадчої кімнати судом відмовлено у задоволенні частини даних клопотань, у зв`язку з їх безпідставністю та невмотивованістю. Зокрема, відмовляючи у задоволенні клопотання про витребування доказів, суд виходив з недоведеності позивачем неможливості надати вказані докази самостійно та відсутність заперечень у сторін про факти спілкування між собою, тобто сторони не оспорювали фактів з метою яких заявлене клопотання про витребування доказів. При цьому, враховуючи тривалість провадження по справі, у позивача було достатньо часу самостійно подати докази, які вона вважала необхідними для справи, адже вони фактично стосуються безпосередньо її власних(особистих) засобів зв`язку.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлені такі факти та правовідносини.

Згідно ч.ч.1,2 п.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Так, 19.08.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сліпеньким Л.Р., зареєстрованого в реєстрі за № 2173 від 19.08.2016 року.

За умовами договору позики, позикодавець передала у власність позичальникові грошові кошти у сумі 503 400 гривень 00 копійок, що еквівалентно по курсу НБУ становить 20 000 доларів США 00 центів, а позичальник зобов`язалася повернути такі позикодавцеві до 01.03.2017 року. Зі змісту Договору позики також вбачається, що за прострочення виконання зобов`язань за цим договором позичальник виплачує пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу, а сума несплаченої позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 07.06.2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 кошти за договором позики від 19.08.2016 року, а саме 503 400, 00 гривень - борг за договором позики, 68 965,80 гривень - інфляційні втрати, 15 929,50 гривень - три проценти річних від простроченої суми позики, а всього 588 295,30 гривень.

Постановою Львівського апеляційного суду від 02.09.2019 року дане рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07.06.2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду Касаційного цивільного суду від 16.09.2020 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 02 вересня 2019 року залишено без змін.

Даними судовими рішеннями встановлено, що 19 серпня 2016 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики грошових коштів, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сліпеньким Л.Р. та зареєстровано в реєстрі за № 2173.

Також, встановлено, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).

Отже, пунктом 1 оспорюваного договору було визначено, що позикодавець передала у власність позичальникові грошові кошти у сумі, яка становить 503 400 грн., що еквівалентно по курсу Національного банку України 20 000 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених договором.

Грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору, що підтверджується підписами сторін на даному договорі (пункт 2 договору позики).

Пунктом 3 договору позики передбачено, що позивальник зобов`язаний повернути суму позики 01 березня 2017 року.

Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Відповідно до положень ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Виходячи з положень ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до договору оренди №Г-9664-15 від 25.06.2015 року нерухомого майна, Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради передано в оренду ОСОБА_2 - директору Приватного підприємства «Зорепад-Люкс» приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, дані про те, що власником приміщення за адресою: на АДРЕСА_1 , а саме Львівською міською радою приймались рішення щодо надання дозволу на приватизацію приміщення на АДРЕСА_1 матеріали справи не містять.

Стверджуючи про удаваність правочину позивач надала SMS-листування між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Як вказує позивач, з такого листування видно, що 28.09.2017 року на мобільний телефон ОСОБА_2 надіслано SMS-повідомлення від ОСОБА_4 наступного змісту: «Добрий день ОСОБА_5 хочу Вам допомогти, але на жаль Вам не підходить жодна з форм оформлення наших домовленостей. Все має бути прозоро і ми маємо називати речі своїми іменами. Так як і перший раз - я Вам гроші не позичаю, а я даю завдатки за викуп приміщення на площі Ринок».

Також, надала листування, яке здійснювалось через електронну пошту за електронними адресами ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та Приватного підприємством «Зорепад-Люкс» (ІНФОРМАЦІЯ_2). Листування наступного змісту: «Добрий вечір ОСОБА_5 , Єдиний шлях для вирішення нашої проблеми це вписати ОСОБА_8 в засновники Зорепад та зробити розподіл на ПП та ТзОВ. В іншому випадку я не зможу дати Вам гроші для погашення кредиту у банку. Ви маєте розуміти що в майбутньому ще будуть потрібні кошти для викупу приміщення у міста, це могла б вже робити ОСОБА_8 сама».

Водночас, таке листування однозначно не можна розцінювати, як листування про дійсні наміри сторін щодо укладення договору надання послуг супроводу збору та підготовки документів для початку процедури приватизації приміщень адресою: АДРЕСА_1 . Більше того, таке листування не містить жодного посилання на удаваність правочину. Крім того, зміст листування не можливо тлумачити однозначно, адже у ньому йдеться про декілька різних питань без посилання на чітку юридичну термінологію стосовно стосунків сторін, конкретні події з датами, суми грошових коштів, а лише згадуються ті чи інші терміни, на кшталт: оформлення, позичаю, завдатки за викуп, засновники, викупу, ПП, ТзОВ, тощо.

Надані позивачем листування прямо не вказують, що воно відбувалось саме між нею та ОСОБА_4 з приводу позики в сумі 503 400 гривень 00 копійок, що еквівалентно по курсу НБУ становить 20 000 доларів США 00 центів. Навпаки у листуванні фігурує, що кошти мають бути передані для погашення кредитних зобов`язань («я не зможу дати Вам гроші для погашення кредиту у банку»).

Докази того, що приміщення за адресою: АДРЕСА_1 були приватизовані хоча б однією зі сторін позивачем також не надано. Більше того, надана переписка містить фразу співрозмовника позивачки : «Все має бути прозоро і ми маємо називати речі своїми іменами.»

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 (заступник директора Приватного підприємством «Зорепад-Люкс») показав, що у 2016 році він познайомився з ОСОБА_10 . Останній приходив з приводу інвестицій. Про позики ОСОБА_11 у ОСОБА_6 або її умови йому нічого не відомо. Фінансовими питаннями він не займався. Приміщення на АДРЕСА_1 використовувалось як склад. Про інвестиції знає від позивачки, однак про її розмір та умови йому не відомо.

Таким чином, доводи, викладені в позові ОСОБА_2 стосовно удаваності правочину, який був укладений між сторонами, та на які посилається позивач, в якості підстави для визнання його недійсним, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Оцінюючи покази свідка, то останній також не підтвердив обставин зазначених у позовній заяві, оскільки вказав, що йому нічого не відомо з приводу укладення договору та його умов, а також зобов`язань чи домовленостей сторін.

Відповідно до приписів ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів та з`ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16 та Верховним Судом у постанові №707/1541/16-ц від 11.04.2018.

Водночас, в процесі розгляду справи не було встановлено фактів, підтверджуючих те, що між сторонами насправді склались інші правовідносини, чи позика була укладена сторонами для того, щоб приховати інший правочин.

Більше того, позивач безпосередньо у судовому засіданні зазначила, що дійсно отримала грошові кошти у сумі відображеній у договорі.

Доказів укладення між сторонами іншого правочину також не здобуто в ході судового розгляду.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 25 Постанови № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

В свою чергу, обставини, на які посилалася ОСОБА_2 у своїй позовній заяві не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, не підтверджуються належними, достатніми, допустимими доказами, а відтак суд не має законних підстав визнати договір позики удаваним. Договір позики від 19.08.2016 року укладено сторонами у відповідності зі ст.1047 ЦК України, в письмовій формі за волевиявленням обох сторін, кожна із сторін розуміла мету укладення договору, та підписала його, а тому він вважається укладеним з моменту його підписання. При цьому, всі умови договору позики викладені сторонами в договорі, з якими вони погодились, підписавши договір без якихось зауважень чи розбіжностей. У спірному договорі вказано: дата і місце його укладання; сторони - позичкодавець і позичальник; суму позики і суму, яку необхідно повернути з урахуванням суми за користуванням позикою; строк договору і дату повернення обумовленої суми. Окрім того, на момент укладення спірного договору позики обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину.

Таким чином, розглянувши у встановлений процесуальний спосіб всі клопотання сторін, безпосередньо дослідивши усі надані сторонами докази, заслухавши доводи сторін у судовому засіданні, суд приходить до висновку про недоведеність факту укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору позики для приховання будь-якого іншого правочину (удаваного договору).

З урахуванням наведеного, позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 18 грудня 2020 року.

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.