Дата документу 16.12.2020 Справа № 318/89/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №318/89/18 Головуючий у 1 інстанції: Петров В.В.
Провадження № 22-ц/807/2288/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 03 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 10 листопада 1990 року ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом та зареєстровано в реєстрі за № 1882, придбав у ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 .

На підставі рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 27 жовтня 1997 року визнано недієздатним, починаючи з лютого 1990 року.

Рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 22 грудня 1998 року договір купівлі-продажу спірного будинку від 10 листопада 1990 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , визнано недійсним.

Рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 04 жовтня 2002 року зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та проживаючих з ними дітей передати житловий будинок з надвірними будівлями ОСОБА_6 , а ОСОБА_6 на момент передачі йому будинку, виплатити одноразово подружжю ОСОБА_7 25 805,70 грн. або суму за вказане майно станом на момент виконання даного рішення.

09 червня 2004 року рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області поновлено дієздатність ОСОБА_1

Ухвалою Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 29 грудня 2008 року у справі № 6-53/2008 рік подання державного виконавця відділу ДВС Кам`янсько-Дніпровського РУЮ було задоволене та замінено стягувача у виконавчому провадженні по виконанню виконавчого листа Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області № 2-400/02 від 05 листопада 2002 року з ОСОБА_6 на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_4 отримав виконавчий лист 09 листопада 2015 року.

Ухвалою Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 17 березня 2016 року поновлено ОСОБА_4 пропущений строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-400/2002, виданий 09 листопада 2015 року на виконання рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду від 04 жовтня 2002 року про зобов`язання ОСОБА_6 у момент передачі будинку сплатити одноразово подружжю ОСОБА_7 25 807,70 грн. або ж суму за вказане майно станом на момент виконання рішення.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року ухвала Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 17 березня 2016 року була скасована, в задоволенні заяви про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання відмовлено.

Рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 17 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13 травня 2015 року, позовні вимоги задоволено, виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з житлового будинку АДРЕСА_1 ; вселено ОСОБА_1 до житлового будинку АДРЕСА_1 .

Зазначили, що рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 04 жовтня 2002 року у справі № 2-400-02 не виконано, ОСОБА_1 отримані від подружжя ОСОБА_7 кошти після вселення в спірний будинок добровільно не повернув.

На підставі зазначеного просили стягнути із ОСОБА_1 на їх користь грошову компенсацію вартості житлового будинку АДРЕСА_1 в розмірі 271 300 грн. та судові витрати.

Рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 03 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості житлового будинку АДРЕСА_1 у розмірі 271 300 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на набрання законної сили рішенням суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, недоведеність позивачами розміру витрат на закупівлю будівельних матеріалів, вартості поліпшень, неналежність як доказу висновку про оцінку спірного житлового будинку, просив скасувати рішення сулу та закрити провадження у справі.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 03 липня 2018 року скасовано та прийнято постанову про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Постановою Верховного Суду від 03 червня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, постанову Запорізького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року скасовано, передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За змістом п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 листопада 1990 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 22 грудня 1998 року у справі № 2-1/1998 договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 визнаний недійним. Рішення набрало законної сили 04 січня 1999 року (т.1, а.с.227а).

Рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 04 жовтня 2002 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_9 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про усунення порушень права власності (усунення порушень прав власності на будинок АДРЕСА_1 ) та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про зобов`язання повернення коштів - вартості будинку в сумі 25807,70 гривень та витрати, які вони понесли у зв`язку із поліпшенням побутових умов ( т.1, а.с.9).

За наслідками розгляду справи судом зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та дітей, які мешкають з ними, передати спірний будинок з надвірними будівлями вартістю 25807,70 грн., а ОСОБА_6 , який діяв в інтересах ОСОБА_9 , зобов`язано виплатити кошти на користь подружжя ОСОБА_7 в розмірі 25 807,70 грн. або суму за вказане майно станом на момент виконання судового рішення . На підставі цього рішення було видано виконавчий лист, за змістом якого ОСОБА_6 зобов`язано в момент передачі будинку сплатити одноразово подружжю ОСОБА_7 25807,70 гривень або суму за вищевказане майно станом на момент виконання рішення (т.1, а.с.13).

Ухвалою Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 29 грудня 2008 року замінено стягувача у виконавчому провадженні з ОСОБА_6 на ОСОБА_1 .

Ухвалою Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 17 березня 2016 року ОСОБА_4 було поновлено пропущений строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-400/2002, виданого 09 листопада 2015 року на виконання рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду від 04 жовтня 2002 року про зобов`язання сплатити одноразово подружжю ОСОБА_7 25 807,70 грн. або ж суму за вказане майно станом на момент виконання рішення (т.1, а.с.14-17).

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 29 квітня 2016 року скасовано ухвалу Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 17 березня 2016 року та прийнято нову ухвалу, якою відмовлено в задоволенні клопотання про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа у справі № 400/2002 до виконання (т.1, а.с.18-19).

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Тлумачення частини третьої статті 651, частини четвертої статті 653, пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 295/3022/16-ц (провадження № 61-15143св19).

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначені правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13.

За змістом статті 1212 ЦК України ця норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Отже, зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають також у зв`язку з договірними правовідносинами, що існували раніше, як результат їх трансформації.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-1216цс17.

За приписами частини першої статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.

За приписами статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

З аналізу наведених норм процесуального права колегія суддів Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Саме до аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 липня 2020 року у справі № 219/11731/16-ц.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_3 , ОСОБА_4 вбачається, що вони звернулися до суду, мотивувавши позовні вимоги, зокрема й тим, що вони не отримали від відповідача грошових коштів, сплачених ними на виконання договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеним між ними та відповідачем 10 листопада 1990 року 25 805,70 грн., який в подальшому рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 22 грудня 1998 року у справі № 2-1/1998 був визнаний недійсним, а тому, враховуючи вимоги відповідача про повернення йому спірного будинку, вважають, що мають право на стягнення безпідставно набутих грошових коштів, сплачених за договором та витрат, понесених у зв`язку поліпшенням цього майна.

Оскільки рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 04 жовтня 2002 року про зобов`язання ОСОБА_9 виплатити кошти на користь подружжя ОСОБА_7 не виконане, при цьому позовні вимоги ОСОБА_9 про вселення та виселення задоволено рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 17 лютого 2015 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 виселено із спірного будинку, суд першої інстанції правомірно стягнув з ОСОБА_9 безпідставно набуті за договором купівлі-продажу кошти.

Отже колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги, які розглянув Кам`янсько-Дніпровськоий районний суд Запорізької області 04 жовтня 2002 року, ухвалюючи рішення у справі №2-400/2002, не є тотожними позовним вимогам.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України (у редакції на дату ухвалення судового рішення), визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Матеріали справи містять письмовий доказ - Висновок ТОВ «Аналітичний центр Дробнова» (що діє на підставі сертифікату суб`єкта оціночної діяльності №465/17Ю, виданого 24 травня 2017 року Фондом державного майна України) від 03 жовтня 2017 року) від 03 жовтня 2017 року про те, що ринкова вартість житлового будинку АДРЕСА_1 станом на 03 жовтня 2017 року складає 271 300 грн. (т.1, а.с.20-21; т.2, а.с.79-109).

Зазначений доказ відповідачем у справі не спростовано.

За змістом положень ст. ст. 13, 43 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, у тому має право звернутися до суду із заявою, клопотанням, заперечувати проти заяв клопотань доводів і міркувань інших осіб.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 колегією суддів було роз`яснено право заявляти клопотання про проведення судової експертизи щодо встановлення вартості спірного житлового будинку та вартості витрат, понесених у зв`язку з поліпшенням житлового будинку позивачами, проте відповідач не скористався таким правом.

За вказаних обставин колегія суддів вважає неприйнятним довід апеляційної скарги щодо безпідставності врахування судом першої інстанції в якості доказу вартості спірного будинку Висновку ТОВ «Аналітичний центр Дробнова» від 03 жовтня 2017 року.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 03 липня 2018 року у цій справі

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 грудня 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова