_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/3071/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Салтан Л.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» (68600, Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Пароходна, 28) про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати,-

ВСТАНОВИВ:

22 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство», в якому просить: поновити ОСОБА_1 на роботі у ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на посаді радника Голови правління з питань євроінтеграції та антикорупції ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» з 24 квітня 2020 року; стягнути з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з 01 березня 2020 року по 24 квітня 2020 року; стягнути з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на користь ОСОБА_1 виплату за невикористану відпустку, а також вихідну допомогу; стягнути з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 квітня 2020 року до дня поновлення на роботі; стягнути з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 30000 грн. 00 коп.

В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 посилається на те, що він працював на посаді радника Голови Правління з питань євроінтеграції та антикорупції ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» з травня 2017 року по 25 квітня 2020 року.

Наказом ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» від 17 грудня 2019 року з 28 лютого 2020 року скорочено в штатному розписі працівників, зокрема радника Голови правління з питань євроінтеграції та антикорупції (м. Київ). З цього наказу вбачається, що був встановлений посадовий оклад у розмірі 29995 грн. 00 коп. персонально ОСОБА_1 на період його роботи на посаді.

Відповідно до наказу № 553 від 17 грудня 2019 року про скорочення посад в штатному розписі працівників, підпорядкованих безпосередньо голові правління ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» зазначену посаду скорочено в штатному розписі працівників. З зазначеним наказом ОСОБА_1 був ознайомлений 24 лютого 2020 року.

Наказом ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» від 16 квітня 2020 року з 25 квітня 2020 року звільнено позивача з займаної посади, останнім робочим днем вважати 25 квітня 2020 року.

Позивач не отримав зазначеного наказу, оригіналу трудової книжки та заробітної платні, у зв`язку з чим, вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Представник відповідача ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач був проінформований щодо звільнення, тому відповідач, як роботодавець, повністю дотримався норм ст. 49-2 КЗпП України щодо попередження про заплановане скорочення посад. При цьому, у відповідача не було наявних посад за кваліфікацією позивача. Також, представник відповідача вважає, що не було завдано моральної шкоди позивачеві.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді радника Голови Правління з питань євроінтеграції та антикорупції ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» з травня 2017 року по 25 квітня 2020 року.

Наказом ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» від 17 грудня 2019 року з 28 лютого 2020 року скорочено в штатному розписі працівників, зокрема радника Голови правління з питань євроінтеграції та антикорупції (м. Київ). З цього наказу вбачається, що був встановлений посадовий оклад у розмірі 29995 грн. 00 коп. персонально ОСОБА_1 на період його роботи на посаді.

Відповідно до наказу № 553 від 17 грудня 2019 року про скорочення посад в штатному розписі працівників, підпорядкованих безпосередньо голові правління ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» зазначену посаду скорочено в штатному розписі працівників. З зазначеним наказом ОСОБА_1 був ознайомлений 24 лютого 2020 року.

Наказом ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» від 16 квітня 2020 року з 25 квітня 2020 року звільнено позивача з займаної посади, останнім робочим днем вважати 25 квітня 2020 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13 липня 2020 року, витребувано з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» належним чином завірений штатний розклад з вакантними посадами, включаючи новостворені у період з 25 квітня 2020 року.

Зазначену ухвалу суду отримано представником відповідача 31 серпня 2020 року.

У своїй відповіді представник відповідача вказує, що не було наявних вакантних посад, які відповідають кваліфікації позивача.

При цьому, суд вважає, що відповідач не виконав ухвалу суду, оскільки ухвалою суду було витребувано штатний розклад з вакантними посадами, включаючи новостворені у період з 25 квітня 2020 року, а не те, що відповідають кваліфікації позивача.

Згідно вимог п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації організації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2, і 6 ст. 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за скороченням штату, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано роботодавцем норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що роботодавець не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі, чи був попереджений працівник за 2 місяці про наступне вивільнення.

Перш ніж видати наказ про звільнення працівників за скороченням штату, слід довести необхідність скорочення штату та звільнення. Підприємства, установи, організації повинні підготувати техніко-економічне обґрунтування на скорочення посад чи штату працівників, що обов`язково погоджується з профспілковим комітетом, якщо він діє на підприємстві, установі, організації. Якщо профспілки немає, то ці питання бажано погоджувати з виборним представником від трудового колективу. Після цього складається і затверджується новий штатний розпис. До нового штатного розпису не заносяться посади, які скорочено.

Після затвердження нового штатного розпису працівники, посади яких скорочуються, згідно зі ст. 492 КЗпП України персонально попереджаються про вивільнення не пізніше ніж за два місяці.

Таким чином, працівники, яких попереджено про наступне звільнення, і посади яких вже вилучені із штатного розпису, продовжують працювати ще не менше двох місяців і отримують заробітну плату. Трудовий договір продовжується.

Однак, відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів обґрунтування необхідності проведення скорочення штату на підприємстві.

Слід зазначити, що, відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ, ОСОБА_1 присвоєно другу групу інвалідності до 01 грудня 2020 року. Тобто, на час звільнення ОСОБА_1 мав пільги щодо першочергового отримання вакантної посади.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Зазначений факт не був врахований відповідачем при звільненні позивача з займаної посади.

Крім того, що 25 квітня 2020 року це субота, та відповідач не вказав, що зазначений день є робочим на підприємстві, тому, суд вважає, що позивач, також, не міг бути звільнений у вихідний день.

За таких обставин, суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_1 на посаді радника Голови правління з питань євроінтеграції та антикорупції ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» з 24 квітня 2020 року.

Відповідно до поточної виписки з номеру контракту № від 14 грудня 2020 року, відповідач не сплатив заробітню плату за березнь та квітень місяці.

Відповідно до довідку про доходи ПрАТ «УДП», ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату, в тому числі в натуральній формі: за березень 2020 року 00 грн. 00 коп.; за квітень 2020 року 93363 грн. 54 коп.

Тобто, відповідач повинен сплатити ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з 01 березня 2020 року по 24 квітня 2020 року у розмірі 123358 грн. 54 коп. (за березень 2020 року 29995 грн. 00 коп., згідно з посадовим окладом, та за квітень 2020 року 93363 грн. 54 коп.).

Відповідно до витягу з наказу від 18 листопада 2019 року ОСОБА_1 надано щорічну відпустку за робочий рік 03 травня 2017 року 02 травня 2018 року 29 календарних днів, з 18 листопада 2019 року по 16 грудня 2019 року.

Слід зазначити, що сторони не вказали скільки днів відпустки наявні у ОСОБА_1 , тому, з урахуванням 24 днів на рік (мінімальна щорічна відпустка), за період з 03 травня 2018 року по 24 квітня 2020 року 48 днів за 2 роки та 9 днів за 2020 рік.

Беручи до уваги, що у ОСОБА_1 наявні 57 днів відпустки, суд вважає, що слід стягнути з відповідача на користь позивача виплату за невикористану відпустку у розмірі 83635 грн. 24коп. (57 днів Х на 1467 грн. 28 коп. середня заробітна плата за 1 день). Розрахунок середньої заробітної плати за 1 день було розраховано з довідок про доходи, наявні в матеріалах справи, з урахуванням того, що у ОСОБА_1 є мінімальна ставка у розмірі 29995 грн. 00 коп.: за листопад 2019 року у розмірі 32368 грн. 88 коп.; за грудень 2019 року, січень 2020 року по 29995 грн. 00 коп.; за лютий 2020 року 31589 грн. 29 коп.; за березнь 2020 року 29995 грн. 00 коп.; за квітень 2020 року 110168 грн. 98.

При цьому, слід зазначити, що відповідачем при наданні довідки про доходи за 2020 рік, зокрема за квітень 2020 року не вказав з чого саме складається зазначена сума.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Середній заробіток за останні 6 місяців з листопада 2019 року по квітень 2020 року у позивача склав 44018 грн. 55 коп.,у зв`язку з чим, вихідна допомога складає 264111 грн. 30 коп., що підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу .

Відповідно до ч. 1 ст. 97 цього Кодексу, оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні середнього заробітку, суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (із наступними змінами та доповненнями).

Так, за правилами п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного ( годинного ) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна ( годинна ) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 квітня 2020 року по 21 грудня 2020 року у розмірі 522107 грн. 67 коп., з урахуванням середньої заробітної плати за березень та квітень 2020 року.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною третьою встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

На підставі п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Пунктом п`ятим вказаної постанови передбачено, що суд при вирішенні питання щодо відшкодування шкоди має з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, ступень вини заподіювача, яких саме моральних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі він оцінює пов`язані з ним витрати та з чого при цьому виходить, а також інші обставини, які мають значення для вирішення даного спору. Необхідно також довести факт заподіяння позивачу моральної шкоди.

Згідно з п. 9 Постанови ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

На думку суду розмір завданої моральної складає 30000 грн. 00 коп., такий розмір відшкодування моральної шкоду буде відповідати принципам розумності та справедливості.

Відповідно до п. 2,4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Суд вважає за можливе допустити негайне виконання щодо стягнення заробітної плати у розмірі 29995 грн. 00 коп., у рахунок виплат за час вимушеного прогулу з 25 квітня 2020 року по 21 грудня 2020 року та поновлення на роботі.

У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача

ОСОБА_2 передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд розглянувши справу в межах заявлених позивачем вимог, на основі дотримання принципів диспозитивності, змагальності справедливості судочинства, всебічного та повного дослідження обставин справи, перевірки їх наданими сторонами доказами, оцінивши їх у сукупності, виконавши вимоги процесуального закону, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору при поданні пяти позовних вимог, суд вважає, що слід стягнути судовий збір з відповідача у дохід держави у розмірі по 840 грн. 80 коп., а всього 4204 грн. 00 коп.

Керуючись ст. 77, 81, 89, 141, 263-265, 354-355 ЦПК України, ст. 43 КЗпП України, ст. 15, 16, 23 ЦК України,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» (68600, Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Пароходна, 28) про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати - задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Центральним РВО МУ УМВС України в Одеській області 02 березня 2001 року, на роботі в ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство», код за , на посаді радника Голови Правління з питань євроінтеграції та антикорупції ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» з 24 квітня 2020 року.

Стягнути з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство», код за , на користь ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Центральним РВО МУ УМВС України в Одеській області 02 березня 2001 року, невиплачену заробітну плату за період з 01 березня 2020 року по 24 квітня 2020 року у розмірі 123358 (сто двадцять три тисячі триста п`ятдесят вісім) грн. 54 коп.

Стягнути з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство», код за , на користь ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Центральним РВО МУ УМВС України в Одеській області 02 березня 2001 року, виплату за невикористану відпустку у розмірі 83635 (вісімдесят три тисячі шістсот тридцять п`ять) грн. 24 коп. та вихідну допомогу у розмірі 264111 (двісті шістдесят чотири тисячі сто одинадцять) грн. 30 коп.

Стягнути з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство», код за , на користь ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Центральним РВО МУ УМВС України в Одеській області 02 березня 2001 року, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 квітня 2020 року по 21 грудня 2020 року у розмірі 522107 (п`ятсот двадцять дві тисячі сто сім) грн. 67 коп.

Стягнути з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство», код за , на користь ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Центральним РВО МУ УМВС України в Одеській області 02 березня 2001 року, відшкодування моральної шкоди у розмірі 30000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Центральним РВО МУ УМВС України в Одеській області 02 березня 2001 року, на роботі в ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство», код за , на посаді радника Голови Правління з питань євроінтеграції та антикорупції ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» з 24 квітня 2020 року та стягнення з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство», код за , на користь ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Центральним РВО МУ УМВС України в Одеській області 02 березня 2001 року заробітню плату за один місяць у розмірі 29995 (двадцять дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто п`ять) грн. 00 коп.

Стягнути з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство», код за , у дохід держави судовий збір у розмірі 4204 (чотири тисячі двісті чотири) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Повний текст рішення складений 21 грудня 2020 року.

Головуючий Салтан Л. В.