ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7300/20 Справа № 206/6172/19 Суддя у 1-й інстанції - Сухоруков А. О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на заочне рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 12 березня 2020 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2019 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Заочним рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 12 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 12 березня 2020 року по справі №206/6172/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 12 березня 2020 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 04 вересня 1993 року позивач і відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 29 жовтня 2013 року про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 та свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с.12-13).

27 вересня 2004 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітнього ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір міни, відповідно до умов якого ОСОБА_6 міняє належну їй квартиру АДРЕСА_1 на належну ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 про що свідчить договір міни від 27.09.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою Л.І., зареєстровано в реєстрі за № 2819 (а.с.15).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 06.10.2005 року право приватної власності по 1/3 частині на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 (а.с.16).

03 червня 2017 року державним нотаріусом Восьмої дніпровської держаної нотаріальної контори Хорошманенко Н.С. на підставі акту про проведення електронних торгів 21.11.2016 року видано ОСОБА_4 свідоцтво про те, що ОСОБА_4 належить на праві власності майно, що складається з 1/3 частини квартири АДРЕСА_3 , вартість якої складає 67239,43грн., що раніше належало ОСОБА_2 (а.с.19).

03 червня 2017 року право приватної спільної часткової власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_4 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.06.2017 року (а.с.20).

12 вересня 2017 року ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 , прізвище після державної реєстрації шлюбу дружини ОСОБА_8 про що свідчить свідоцтво про шлюб від 12.09.2017 року, актовий запис 292 (а.с.10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_9 , батьками якого є ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 03.11.2017 року (а.с.14).

17 серпня 2019 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_10 про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 від 17.08.2019 року (а.с.22).

07 жовтня 2019 року ОСОБА_1 направила вимогу відповідачу ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою (а.с.23-26).

Відповідно до довідки № 5043 від 29.08.2019 року про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: АДРЕСА_4 зареєстровані: ОСОБА_1 - співвласниця з 15.10.2007 року, ОСОБА_2 - з 15.10.2007 року, ОСОБА_3 - співвласник з 15.10.2007 року, ОСОБА_4 - співвласниця не зареєстрована (а.с.11).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 (Закон України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого Протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції») закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішував справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла або усунення перешкод у користування майном за позовом цієї особи суд має враховувати загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

У частині четвертій статті 9 Житлового кодексу Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ч. 1,2, 3 ст. 64 ЖУ України РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна член сім`ї членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття майно у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі Спорронґ і Льоннрот проти Швеції будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися згідно із законом, воно повинне мати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві . Якраз необхідність у демократичному суспільстві і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути відповідними і достатніми; для такого втручання має бути нагальна суспільна потреба, а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах Рисовський проти України від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), Кривенький проти України від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Вказане свідчить про те, що особа вправі сподіватися, що її виселення та право користування житловим приміщенням буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Отже, як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 вселився до спірної квартири як співвласник 15.10.2007 року разом зі своєю дружиною (позивачем) та сином (третьою особою), які також є співвласниками квартири.

Тобто, відповідач на момент вселення до спірного житла також був його власником, а тому відсутні підстави вважати, що право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу колишнього члена сім`ї (власника частини цього майна) на підставі частини другої статті 406 ЦК України, оскільки відповідачу сервітут не встановлювався.

Між тим, сам по собі факт припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачем не є самостійною підставою для позбавлення ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням.

При цьому, позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні її майном суду.

Крім того, новий власник ОСОБА_4 частини квартири, яка належала відповідачу з позовом до відповідача про виселення з підстав зміни власника не зверталася.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідача, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що відповідач на законних підставах вселився у квартиру та його місце проживання зареєстровано в установленому законом порядку, а тому відсутні підстави для усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідача, у зв`язку із проживанням у ньому на законних підставах.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував, що з 03.06.2017 року відповідач втратив право володіти, користуватися та розпоряджатися майном, адже його частка квартири була реалізована з прилюдних торгів за його борги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки не спростовують висновків суду, були предметом розгляду судом першої інстанції, яким суд дав належну оцінку та не дають підстав для скасування чи зміни ухваленого у справі рішення.

Окрім того, власником 1/3 частки спірної квартири, яка раніше належала відповідачу є ОСОБА_4 з 03.06.2017 року, однак вона не заявляла позовних вимог щодо усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням.

Посилання апелянта, що суд першої інстанції не врахував те, що на сьогодні відсутні підстави для проживання відповідача у вказаній квартирі: він не є членом сім`ї позивача, він не укладав з власниками будь-яких письмових договорів, які б надавали йому право користування квартирою, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 12 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова