Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/999/20

24 листопада 2020 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківскої області

в складі: головуючого - судді - Грещука Р.П.,

секретаря - Нагорняк Г.М.,

з участю представника позивача, адвоката - Гураша М.В.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

його законного представника - ОСОБА_2

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Надвірна справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , законним представником якого є ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Переріслянська сільська рада об`єднаної територіальної громади, про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

02.07.2020 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , законним представником якого є ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Переріслянська сільська рада об`єднаної територіальної громади, про визнання заповіту недійсним.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Перерісль, Надвірнянського району, Івано-Франківської області. Його батьками були ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Зазначає, що у його матері була рідна сестра ОСОБА_6 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Перерісль, Надвірнянського району, Івано-Франківської області і являється йому рідною тіткою по лінії матері. Остання померла у віці 87 років ІНФОРМАЦІЯ_7 в с. Перерісль, Надвірнянського району, Івано-Франківської області. Померла ОСОБА_6 була зареєстрована і проживала одиноко у власному будинку АДРЕСА_1 , оскільки була не одруженою і власних дітей у неї не було. Вказує на те, що на протязі тривалого часу аж до смерті, він постійно допомагав тітці ОСОБА_6 по господарству, а саме: утримував в належному стані жилий будинок та господарські будівлі і споруди, роблячи в них час від часу ремонти, допомагав обробляти присадибну ділянку і косив траву. Також виконував цілий ряд інших доручень як по веденню домашнього господарства, так і по її особистих потребах. На протязі останніх років він та його дружина ОСОБА_7 постійно доглядала померлу, приносила їй куплені за власні кошти продукти харчування, прибирала в приміщенні, сплачувала за належне їй домоволодіння комунальні послуги. Взамін остання обіцяла після смерті залишити йому належне їй домоволодіння. Похорон померлої ОСОБА_6 організувала і власним коштом провела його дружина ОСОБА_7 21.05.2020 року він подав заяву до приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Івасика Ю.Ю. про прийняття спадщини померлої рідної тітки ОСОБА_6 . Однак, як виявилося, ще за життя померла ОСОБА_6 09.03.2016 року зробила заповітне розпорядження, яким все своє майно заповіла племіннику ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . При цьому позивач зазначає, що останній ніколи не допомагав померлій у веденні домашнього господарства чи будь-яких інших роботах. Вважає, що заповіт померлої ОСОБА_6 слід визнати недійсним, оскільки, як вбачається із змісту оспорюваного заповіту, він був складений 09.03.2016 року. Разом з тим, його було посвідчено секретарем Переріслянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області Гук Л.Г. ще 25.02.2016 року, що свідчить про його недійсність. Більше того, відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 не є племінником померлої ОСОБА_6 , а дальшим по спорідненості родичем, тобто в заповіті неправильно визначено родинний зв`язок між ними. Крім того, у нього виникає сумнів справжності підпису заповідача ОСОБА_6 в тексті заповіту.

Просить суд, ухвалити рішення, яким визнати недійсним заповіт, що складений 09.03.2016 року і посвідчений 25.02.2016 року секретарем Переріслянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області ОСОБА_8 , в якому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зробила таке розпорядження, яким все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона згідно закону матиме право заповідає племіннику ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 , адвокат Гураш М.В. позов підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві, який просив задоволити.

Відповідач ОСОБА_1 та його законний представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнали та не заперечили проти його задоволення.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Переріслянської сільської ради ОТГ Надвірнянського району Івано-Франківської області в судове засідання не прибув, натомість від них, за підписом заступника Переріслянської сільської ради ОТГ Гринчака В.І. поступило повідомлення, в якому просять суд звернути увагу на той факт, що при посвідченні заповіту було допущено технічну помилку, а саме: в посвідчувальному написі замість «дев`ятого березня» помилково записано (залишено без змін з попереднього документа) «двадцять п`ятого лютого», так як він виготовлявся за допомогою комп`ютерної техніки і проект документа редагувався з іншого (попередньо збереженого документа) заповіту. Посвідчення заповіту саме 09 березня 2016 року підтверджується записом в журналі реєстрації нотаріальних дій за 2016 рік. При посвідченні заповіту Переріслянської сільської ради чітко дотримано Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, в тому числі розділ ІІ. Загальні правила вчинення нотаріальних дій та розділ ІІІ. Правила вчинення окремих видів нотаріальних дій (посвідчення заповітів). Вважають, що оскаржуваний заповіт посвідчений відповідно до чинного законодавства України, без порушення вимог щодо його форми та посвідчення. Волевиявлення заповідачки ОСОБА_6 було вільним і відповідало її волі, а тому посилання на ст. 1257 ЦК України про визнання заповіту недійсним - є безпідставним.

Суд, заслухавши сторони по справі, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 81 ЦПК України, і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, прийшов до висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У відповідності до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребовуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Перерісль, Надвірнянського району, Івано-Франківської області. Його батьками згідно свідоцтва про народження були ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ( а.с.5-6).

З`ясовано також, що в матері позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 була рідна сестра ОСОБА_6 , що стверджується свідоцтвами про їх народження ( а.с.8,10).

Мати позивача ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 у віці 80 років, що стверджується свідоцтвом про смерть останньої, виданим 21.02.2011 року виконкомом Переріслянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області (а.с.9).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 у віці 87 років, що стверджується свідоцтвом про смерть останньої, виданим 26.11.2019 року виконкомом Переріслянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області ( а.с.11).

Померлій ОСОБА_6 на праві приватної власності належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходився за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.09.2017 року №97420636 (а.с.14).

Згідно довідки Переріслянської сільської ради ОТГ Надвірнянського району Івано-Франківської області №445 від 14.05.2020 року ОСОБА_6 на момент смерті проживала і була зареєстрована по АДРЕСА_1 . Заборона та арешт на майно померлої ОСОБА_6 не накладався. Від імені померлої ОСОБА_6 в Переріслянській сільській раді посвідчувався заповіт 09.03.2016 року, зареєстрований в реєстрі під №14 (а.с.12).

Як вбачається з довідки Переріслянської сільської ради ОТГ Надвірнянського району Івано-Франківської області №1993 від 26.11.2019 року дружина позивача ОСОБА_3 ОСОБА_7 , 1956 року народження, жителька с. Пнів, Надвірнянського району, Івано-Франківської області, дійсно власним коштом похоронила тітку ОСОБА_6 , 1932 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с. 13).

Судом з`ясовано також, що позивач ОСОБА_3 після смерті тітки ОСОБА_6 21.05.2020 року подав заяву до приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Івасика Ю.Ю. про прийняття спадщини, що стверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 21.05.2020 року №60269013, де заведено спадкову справу за №65856123 (а.с.15).

Відповідно до копії заповіту, яка знаходиться в матеріалах справи від 09.03.2016 року, посвідченого 25.02.2016 року секретарем Переріслянської сільської ради Надвірнянського району, Івано-Франківської області ОСОБА_8 спадкодавець ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона згідно закону матиме право заповіла племіннику ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Заповіт складено зі слів останньої секретарем Переріслянської сільської ради за допомогою комп`ютерної техніки, прочитаний нею вголос, відповідає її дійсним намірам, і вона, усвідомлюючи значення своїх дій і діючи добровільно, підписала його (а.с.16).

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч.2 ст.1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини.

Згідно ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст.207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно з п.1.1 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого 11.11.2011 року № 3306/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.11.2011 року - перелік нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування, визначено статтею 37 Закону України «Про нотаріат».

Відповідно до ст.37 Закону України «Про нотаріат» - у населених пунктах, де немає державних нотарiусiв, посадовi особи виконавчих комiтетiв сiльських, селищних, мiських Рад народних депутатів вчиняють в тому числі таку нотарiальну дiю, як посвiдчення заповiту.

Згідно з вимогами розділу 3 п.1 п.п.1.1.,1.4.,1.6. вищезазначеного Порядку - посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти. При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247,1251 ЦК України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Посадова особа органу місцевого самоврядування при посвідченні заповіту зобов`язана роз`яснити заповідачу зміст статей 1241, 1307 ЦК України про що зазначається в тексті заповіту.

Відповідно до положень ч.1,2,4 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам, відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Заінтересованими особи, повноважними пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно з якою загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного заповіту, він був складений 09.03.2016 року та посвідчений секретарем Переріслянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області Гук Л.Г. 25.02.2016 року, тобто посвідчений раніше за два тижні, ніж був складений і викладений текст заповідача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 року в справі №916/3156/17 дійшла правового висновку, що суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року в справі №338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 року в справі №905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 року в справі №569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів.

Більше того, ч. 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Аналізуючи викладені вище доводи, беручи до уваги усі встановлені судом факти та відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав до задоволення позову.

На підставі ст.ст. 202,215,1233,1234,1247,1257ЦК України, Закон України «Про нотаріат», наказ Міністерства Юстиції України від 11.11.2011 року №3306/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальний дій посадовими особами органів місцевого самоврядування», та керуючись ст.258, ч.6 ст.259, ст.263, ст.265, ч.1 ст.268, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 - задоволити.

Визнати недійсним заповіт, що складений 09 березня 2016 року і посвідчений 25 лютого 2016 року секретарем Переріслянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області Гук Любов`ю Георгіївною, в якому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зробила таке розпорядження, яким все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона згідно закону матиме право заповідає племіннику ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Суддя Грещук Р.П.

Повний текст рішення

виготовлено 14.12.2020 року.