Справа № 577/3964/20
Провадження № 2/577/1243/20

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2020 року м. Конотоп

Конотопський міськрайонний суд Сумської області

в складі: головуючого судді Галяна С.В.

з участю секретаря Кучер Л.П.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в місті Конотопі справу за позовом ОСОБА_1 до Великосамбірської сільської ради Конотопського району Сумської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Конотопського районного нотаріального округу Сусліна Тетяна Сергіївна, Головне Управління Держгеокадастру у Сумській області про встановлення факту належності права на майно та визнання права на земельну ділянку в порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про встановлення факту належності права довічного успадкованого володіння землею та визнання права довічного успадкованого володіння землею. Свої вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Великий Самбір, Конотопського району, Сумської області помер її чоловік ОСОБА_4 . За життя померлий залишив два заповіти, якими заповідав своє майно їх дітям - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які спадщину за заповітом не приймали, від її прийняття відмовились подавши відповідні заяви. Відтак право на спадкування за законом виникло у неї, і вона спадщину прийняла, оскільки подала заяву про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Конотопського районного нотаріального округу Сусліної Т.С. Нотаріус завела спадкову справу №14/2020. Серед спадкового майна, ОСОБА_4 мав право на земельну ділянку площею 30.0000 га, кадастровий номер :03:002:1791, яка розташована на території Великосамбірської сільської ради та яка була надана ОСОБА_4 в довічне успадковуване володіння для ведення селянського/фермерського господарства. Право на земельну ділянку засвідчено Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею №005655 виданого Великосамбірською сільською радою народних депутатів на підставі рішення від 08 грудня 1992 року. Вказане право, згідно положень діючого на той час Земельного кодексу України є успадковуваним і входить до складу спадщини (позиція Великої палати Верховного Суду з цього питання викладена в Постанові від 20.11.2019 року по справі 368/54/17). На даний час виникло питання належного оформлення права на вказану земельну ділянку. Тому вона звернулась до приватного нотаріуса Конотопського районного нотаріального округу Сусліної Т.С., яка оглянувши документи повідомила, що видача свідоцтва про право на спадщину на дане майно неможлива. А тому вона звернулася до суду.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с. 45).

Відповідач: Великосамбірська сільська рада Конотопського району Сумської області, в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, прохають розгляд справи провести без участі їх представника, позовні вимоги визнає (а.с.44).

Відповідачі: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в судове засідання не з`явилися, кожен окремо, надали суду заяви, прохають розгляд справи провести без їх участі, позовні вимоги визнають (а.с.46,48).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Конотопського районного нотаріального округу Сумської області Сусліна Т.С. в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, проти позовних вимог не заперечує. Також повідомила, що після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 заведена спадкова справа №14/2020 рік, на підставі заяви про прийняття спадщини поданої ОСОБА_1 . ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відмовилися від спадщини, подали відповідні заяви (а.с.38).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Держгеокадастру у Сумській області в судове засідання не з`явилось, надали заяву про розгляд справи без участі їх представника, при прийнятті рішення покладаються на розсуд суду (а.с.39,40).

Ухвалою судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 23.11.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.35).

Згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

За нормами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України в зв`язку з визнанням відповідачем позову, судове рішення може бути ухвалене в підготовчому судовому засіданні.

В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось.

Суд, вивчивши матеріали справи у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею серії А №005655, виданого на підставі рішення Великосамбірської сільської ради народних депутатів на підставі рішення від 08 грудня 1992 року, ОСОБА_4 надано у довічне успадковуване володіння земельну ділянку площею 30,0 га у межах згідно з планом землеволодіння, для ведення селянського /фермерського/ господарства (а.с. 11-14). Вказане також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 18.10.2019 року та Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 09.10.2019 року (а.с.15,16-18).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с. 4).

За життя ОСОБА_4 залишив два заповіти, якими заповідав своє майно ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які спадщину за заповітом не приймали, від її прийняття відмовились подавши відповідні заяви (а.с.6,7,8,9,10,38). Спадщину прийняла позивачка ОСОБА_1 , оскільки подала заяву про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Конотопського районного нотаріального округу Сусліної Т.С. та заведена спадкова справа №14/2020 (а.с.21,22,38).

Крім того, позивач ОСОБА_1 усно звернулась до приватного нотаріуса Конотопського районного нотаріального округу Сусліної Т.С. про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4 на земельну ділянку загальною площею 30 га, яка надавалась померлому у довічне успадковане володіння на підставі Державного акту на право довічного успадкованого володіння землею №0055655 від 08 грудня 1992 року, однак їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки для видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку необхідно подати правовстановлюючий документ, що підтверджує право аволодіння /користування/ спадкодавця на вищезазначене майно, в зв`язку з тим, що такий документ відсутній, а у спадкову справу вміщуються тільки оригінали документів, на підставі яких вчиняється нотаріальна дія. Нотаріус не приймає для нотаріального оформлення, документи, що не відповідають вимогам законодавства. Тому рекомендував вирішити дане питання в судовому порядку (а.с.21).

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 15-1 ЗК України (тут і далі у чинній редакції, якщо не зазначено інше) до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Статтею 22 ЗК України визначено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Згідно з пунктом "а" частини 3 статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Статтею 31 ЗК України передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству, як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про фермерське господарство" успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

ОСОБА_4 отримав спірну земельну ділянку на праві довічного успадковуваного володіння на підставі Земельного кодексу УРСР від 18 грудня 1990 року (в редакції від 15 березня 1991 року) та на підставі Закону України від 20 грудня 1991 року "Про селянське (фермерське) господарство", яким і було визначено порядок його успадкування.

Закон України від 19 червня 2003 року "Про фермерське господарство" також не містить такої форми володіння землею, як довічне успадковуване володіння, як і чинний Земельний кодекс України.

Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою визначалося як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Відповідно до частини 1 статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із частиною 1 статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 407 Цивільного кодексу України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини, далі - ЦК України) право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до частини 2 статті 407 ЦК України, та частини 2 статті 102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Згідно з ст. 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Разом з тим, за змістом статей 6, 50 ЗК України від 18 грудня 1990 року N 561-XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства) . Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України N 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.

Земельний кодекс України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою. При цьому відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 "Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі" громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.

Пунктом 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.

Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;

- пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння.

На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид "мирного володіння майном" в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії", заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі "Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії", заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі "Кантоні проти Франції", заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі "Вєренцов проти України", заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі "S. W. проти Сполученого Королівства", заява № 20166/92, § 36).

Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України.

Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.

При цьому згідно із частиною 2 статті 395 ЦК України законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Крім того, відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Враховуючи наведені обставини, очевидну необхідність дотримання балансу індивідуального та публічного інтересу у вирішенні вказаного питання, суд вважає, що право довічного користування земельної ділянки може бути визнано, таким що успадковане позивачем, оскільки право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані.

Зазначена правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у цивільній справі № 368/54/17.

Вказані обставини та позов також визнаються відповідачами по справі (а.с.44,46,48).

Суд вважає, що визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, інтереси інших осіб, тому визнання позову відповідачами слід прийняти.

З огляду на те, що спадкодавцеві за життя належало право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою загальною площею 30,0 га, позивач є спадкоємцем за законом після його смерті, яка прийняла спадщину, інші спадкоємці за заповітом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до нотаріуса із окремими заявами про відмову від прийняття спадщини на користь позивача та визнали позовні вимоги, матеріали спадкової справи доказів наявності інших спадкоємців за законом чи заповітом, які мають право на обов`язкову частку у спадщині і які звернулися протягом встановленого строку до нотаріуса з приводу прийняття спадщини не містять, доказів на підтвердження переходу права довічного успадковуваного володіння спірною земельною ділянкою після смерті спадкодавця матеріали справи не містять, враховуючи, що позивач продовжує відкрито, безперервно та добросовісно користуватись земельною ділянкою, суд, з урахуванням вищевикладеного, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Таким чином, в судовому засіданні здобуто достатньо доказів, які доводять факт, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , належало право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 30 га, а тому за ОСОБА_1 слід визнати право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .

Керуючись ст.ст. 328, 392 ЦК України, ст.ст. 12, 76, 81, 200, 206, 211, 247, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Встановити факт належності ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, площею 30,0000 га, кадастровий номер :03:002:1791, яка розташована на території Великосамбірської сільської ради Конотопського району Сумської області та яка була надана ОСОБА_4 в довічне успадковуване володіння для ведення селянського /фермерського/ господарства згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею серії А №005655 виданого Великосамбірською сільською радою народних депутатів на підставі рішення від 08 грудня 1992 року.

Визнати за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, площею 30,0000 га, кадастровий номер :03:002:1791, яка розташована на території Великосамбірської сільської ради Конотопського району Сумської області та яка була надана ОСОБА_4 в довічне успадковуване володіння для ведення селянського /фермерського/ господарства згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею серії А №005655 виданого Великосамбірською сільською радою народних депутатів на підставі рішення від 08 грудня 1992 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду через Конотопський міськрайонний суд Сумської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 ( місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Відповідач: Великосамбірська сільська рада Конотопського району Сумської області (місцезнаходження: с. Великий Самбір, Конотопського району Сумської області).

Відповідач: ОСОБА_2 ( місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Відповідач: ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ).

Третя особа, яка не заявляє самостійних висом щодо предмету спору: приватний нотаріус Конотопського районного нотаріального округу Сусліна Тетяна Сергіївна (місцезнаходження: м. Конотоп, вул. Сарнавська, 3/3).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Держгеокадастру у Сумській області (місцезнаходження: м. Суми, вул. Петропавлівська, 108).

Суддя Галян С. В.