ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Поливач Л.Д.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2020 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні суду перебуває справа за первісним позовом ОСОБА_2 та зустрічним позовом ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 подала заяву, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 за тією ж адресою, заборонити ОСОБА_2 вчиняти будь-які правочини щодо передачі зазначеної квартири в оплатне чи безоплатне користування (оренду) іншим третім особам (в тому числі будь-яким фізичним та/або юридичним особам), заборонити ОСОБА_2 та іншим третім особам (в тому числі будь-яким фізичним та/або юридичним особам) вчиняти будь-які дії щодо користування (в тому числі щодо використання для проживання або роботи) цією квартирою.

У обґрунтування своєї заяви посилається на те, що відповідач має наміри передати зазначені об`єкти нерухомості у довгострокову оренду третім особам, тому, на її думку, невжиття вказаних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист її прав та виконання рішення суду.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2020 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись із цією ухвалою, ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення її заяви, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги також зазначає, що місцевий суд не надав належної оцінки доказам, якими вона обґрунтовувала свої вимоги, не врахував, що між сторонами існує спір щодо вказаного майна, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити та унеможливити ефективний захист її порушеного права та виконання судового рішення, оскільки під час розгляду справи ОСОБА_2 може здійснити будь-які дії щодо передачі спірного майна іншим особам у користування, при цьому заявлені заходи забезпечення позову є співмірними із позовними вимогами, чого місцевим судом т враховано не було, через що, вважає оскаржувану ухвалу такою, що підлягає скасуванню.

У свою чергу, ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується з висновками суду першої інстанції та вказує зокрема на те, що місцевий суд належним чином оцінив надані заявником докази та постановив ухвалу з дотриманням вимог процесуального закону, а висновки суду відповідають обставинам справи, при цьому вказує, що заява про забезпечення позову не містить належного обґрунтування того, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, не надано доказів існування ризику чи загрози відчуження спірного майна, крім того будь-які правочини, спрямовані на відчуження цього майна, за законом можуть бути укладені лише за обов`язкової письмової згоди іншого з подружжя, тому у ОСОБА_2 не має жодної можливості передати це майно іншим особам без згоди ОСОБА_1 , тому викладені доводи заяви є/вважає необґрунтованими, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не було надано належних, достатніх і допустимих доказів того, що невжиття зазначених ним заходів може утруднити виконання рішення суду та, що відповідач за зустрічним позовом вчиняє дії, які можуть до цього призвести.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 , заборонити ОСОБА_2 вчиняти будь-які правочини щодо передачі спірної квартири в оплатне чи безоплатне користування (оренду) іншим третім особам (в тому числі будь-яким фізичним та/або юридичним особам), заборонити ОСОБА_2 та іншим третім особам (в тому числі будь-яким фізичним та/або юридичним особам) вчиняти будь-які дії щодо користування (в тому числі щодо використання для проживання або роботи) цією квартирою.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 150 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п.1 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, при поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись лише на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених цим Кодексом.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, заявником не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що невжиття цих заходів унеможливить виконання рішення суду, не надано належних доказів щодо наявності співмірності заявлених позовних вимог заходам забезпечення позову і необхідності накладення арешту на це майно, оскільки саме по собі припущення позивача про намір ОСОБА_2 передати це майно в користування іншим особам не може бути належною підставою для вжиття заходів забезпечення позову та накладення арешту на нього, тому посилання апелянта на те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення виконання можливого рішення суду, колегія суддів вважає формальними та безпідставними, позаяк ці доводи ґрунтуються лише на припущеннях заявника і самі по собі не можуть бути підставою для вжиття тих заходів забезпечення позову, про які він просить.

Інші доводи апелянта фактично зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а також повторюють доводи заяви про забезпечення позову, які були розглянуті судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував, через що вони не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які, відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: