Справа № 360/1212/19 Головуючий 1 інстанція- Міланіч А.М.
Проваження № 22-ц/824/3024/2020 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 березня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 18 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя оосба приватний нотаріус Бородянського районного нотаріального округу Київської області Пікуща Галина Дмитрівна про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна, визнання права власності на частину житлового будинку і земельної ділянки,-

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом,який мотивований тим, що 4 лютого 2015 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено два нотаріально посвідчені договори дарування, за якими ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою для обслуговування будинку розміром 0,1276 га.

Зазначає, що вказані договори були укладені таємно, на підставі документів, що не відповідають дійсності. Так, будинок по АДРЕСА_1 був наданий у 1986 році на їх сім`ю у складі п`яти осіб у зв`язку з аварією на Чорнобильській АЕС відповідно до постанови РМ УРСР № 149 від 30 червня 1990 року «Про передачу громадянам, які переселені з території, що зазнала радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, жилих будинків в особисту власність». На підставі акту передачі, затвердженого рішенням виконкому Здвижівської сільської ради від 14 травня 1991 року, будинок переданий у власність його батька ОСОБА_4 і в будинку був прописаний та проживав також і він.

Вказував, що після смерті батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , він вважав, що успадкував частку у житловому будинку, оскільки прийняв її фактичним вступом в управління та володіння протягом шести місяців з моменту його смерті. Однак, спадщину після смерті батька оформила мати відповідачка ОСОБА_3 , яка 03 лютого 1998 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначений житловий будинок. Надалі, за рішенням Здвижівської сільської ради від 8 травня 2007 року мати приватизувала

- 2 -

земельну ділянку і отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1276 га, кадастровий номер :01:008:0001, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Оскільки мати ОСОБА_3 завжди визнавала його право на даний будинок, то він за свої кошти та за згодою матері здійснив самочинні добудови до частини будинку по АДРЕСА_1 , де він проживав, а саме ним були добудовані кухня, ванна кімната, кімната та добудови до погребу гаражу, які не були зареєстровані і введені в експлуатацію, проте існували станом на 04 лютого 2015 року.

Вказував, що у 2017 році він дізнався про укладення оспорюваних договорів дарування і звернувся до суду з позовом про визнання цих договорів, свідоцтва про право на спадщину, державного акту на право власності на земельну ділянку недійсними, визначення частки в майні колгоспного двору, однак, ухвалою Київського апеляційного суду від 30 січня 2019 року провадження у справі закрито у зв`язку з його відмовою від позову, так як 29 січня 2019 року між ним і відповідачем ОСОБА_2 було досягнуто згоди щодо позасудового врегулювання спору. Однак, в послідуючому врегулювати цей спір між ними так і не вдалося.

Вважає, що при укладенні доспорюваних оговорів дарування між сторонами договору не було визначено належний предмет договору, оскільки у п.11 договору зазначено про відсутність самочинних добудов та переобладнань в будинку, що не відповідає дійсності. Окрім того, укладення такого догвоору порушує його майнові права на добудову. Враховуючи наведене, просив суд визнати недійсними договір дарування житлового будинку та договір дарування земельної ділянки, укладені 04 лютого 2015 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , визнати за ним право власності на 1/3 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 та визнати право власності на 1/3 частку присадибної земельної ділянки за цією ж адресою розміром 0,1276 га.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 18 листопада 2019 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/3 частку житлового будинку та 1/3 частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 закрите. У задоволенні вимог позивача про визнання недійсними догвоорів дарування відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задоволити його вимоги в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована неврахуванням судом того факту, що укладаючи договори дарування відповідачі діяли недобросовісно, приховали наявність здійснених ним самочинних добудов до будинку, що у свою чергу вказує на те, що між сторонами договору не було визначено належний предмет договору, а також свідчить про те, що укладення такого договору порушує його майнові права на самочинну добудову, і як наслідок є підставою для визнання цих договорів дарування недійсними. Суд формально розглянув справу та не навів аргументів відхилення його доводів щодо порушення відповідачами його прав під час укладання догвговорів та недобросовісність їх дій, а висновки суду про відсутність у нього прав на самочинне будівництво не відповідають дійсності. Окрім того, суд бепідставно закрив провадження в частині вимог про визнанян за ним права власності на 1/3 чачтину житлдового будинку і ділянки з підстав наявності ухвали про закриття провадження у спорі між тимиж особами про тойже предмет і з тих же підстав, оскільки в

- 3 -

іншій справі, пповадження в якій закрите постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2019 року інші підстави та предмет спору.

Відповідачі в особі їх представника адвоката Горбаченко М.О. подали відзив на апеляційну скаргу, де вказали, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Доманчук О.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Бородянського районного суду Київської області як незаконне.

Представник відповідачів адвокат Горбаченко М.О.в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Третя особа приватний нотаріус Пікуща Г.Д. подала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР № 149 від 30 червня 1990 року «Про передачу громадянам, які переселені з територій, що зазнали радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, жилих будинків в особисту власність» колгосп «Дружба» с.Нове Залісся Бородянського району Київської області за актом № 18 від 4 травня 1991 року безкоштовно передав в особисту власність ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними будівлями в по АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного акту 24 вересня 1991 року за ОСОБА_4 було зареєстроване право власності на жилий будинок по АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняла його дружина відповідачка у справі ОСОБА_3 , яка 3 лютого 1998 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на спадковий будинок по

АДРЕСА_2 .

На підставі рішення Здвижівської сільської ради Бородянського району Київської області від 8 травня 2007 року відповідачка ОСОБА_3 отримала 18 лютого 2009 року державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,1276 га, кадастровий номер :01:008:0001, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Також судом встановлено, що 4 лютого 2015 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладено два договори дарування житлового будинку і земельної ділянки, за якими ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 належні їй будинок та земельну ділянку для його обслуговування, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Окрім того, судом встановлено, що у листопаді 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Бородянського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Здвижівської сільської ради про визнання вказаних договорів дарування будинку і земельної ділянки, свідоцтва про право на спадщину за законом, державного акту на право власності на земельну ділянку недійсними, визнання будинковолодіння майном колгоспного двору та визначення частки в цьому майні. Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 січня 2019 року провадження в даній справі було закрито у зв`язку з відмовою ОСОБА_1 від позову.

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсними правочинів, суд обгрунтовував свої висновки відсутністю передбачених законом підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів дарування, з огляду на те, щоукладені договори дарування не суперечать нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та не порушують прав позивача.

При цьому суд виходив з того, що здійснення позивачем добудов до житлового будинку та надвірних будівель, зокрема добудова приміщення кухні, ванної кімнати, гаражу та паркану, вчинено самочинно, жодних прав на дане нерухоме майно позивач не має, а відтак підстави і для застосування будь-яких заходів для їх захисту. Окрім того, як вбачається з матеріалів справи за рішенням виконкому Здвижівської сільської ради від 29 липня 2008 року № 57 самочинно побудований на земельній ділянці відповідачки ОСОБА_3 гараж «И» було узаконено на її ім`я.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

У ст.719 ЦК України встановлені вимоги до договору дарування, зокрема договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За положеннями ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або

- 5 -

інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Оскільки судом встановлено, що позивач не є стороною оспорюваних договорів дарування, жодні його права чи охоронювані законом інтереси даними договорами не порушуються, суд першої інстанції вірно відмовив у задовленні вимог щодо визнання недійсними цих договорів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що його мати ОСОБА_3 завжди визнавала його право на даний будинок не мають правового значення, та спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що спадщину після смерті батька оформила мати відповідачка ОСОБА_3 , яка 03 лютого 1998 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначений житловий будинок, та приватизувала у встановленому законом порядку земельну діляну, що спростовує доводи позивача про визнання за ним прав на частину будинку.

Доводи апеляційної скарги про те, що внаслідок проведення сомочинних добудов до будинку у нього виникли майнові права на ці добудови колегія суддів відхиляє як такі, що не грунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно ч.2 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до роз`яснень п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Судом першої інстанції встановлено, що як стверджує позивач і це підтвердили допитані судом свідки, на земельній ділянці, яка належала на той час відповідачці ОСОБА_3 , позивачем було здійснено будівництво добудов до житлового будинку та надвірних будівель, зокрема, приміщення кухні, ванної кімнати, гаражу та паркану, яке є самочинним, оскільки позивач не надав суду і в матеріалах справи відсутні дозвільні документи щодо будівництва добудов, зокрема відсутній належний дозвіл на будівництво на ім`я власника ділянки та відсутній належно затверджений проект такого будівництва, а також документи щодо відповідності будинку і споруд основним будівельним нормам і правилам.

Оскільки, дані приміщення є самочинним будівництвом, то відповідно до ч.2 ст.376 ЦК України така добудова не породжує у особи, що здійснила таке будівництво, ні права власності, ні інших майнових прав на самочинно зведені добудови.

Аналогічні роз`яснення містить п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим

- 6 -

самочинного будівництва)», згідно якого право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

Отже, доводи позивача по наявність у нього майнових прав на самочинно зведені приміщення і як наслідок порушення при укладанні оспллрюваних договорів дарування є безпідставними.

Це ж стосується доводів скарги про наявність прав на будівельні матеріали, які не спростовують висновків суду про відсутність підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів дарування. Вимоги особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно, що не пов`язані з правом власності на ці будівлі, зокрема, про визнання права на матеріали, одержані при їх знесенні, підлягають розгляду судами на загальних підставах (п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України(про правовий режим самочинного будівництва)».

Доводи апеляційної скарги про те, що при укладенні договорів дарування між сторонами договору не було визначено належний предмет договору, оскільки у п.11 договору зазначено про відсутність самочинних добудов та переобладнань в будинку, що не відповідає дійсності, необгрунтвані.

За вимогою суду приватний нотаріус надав суду належним чином завірені копії усіх документів, на підставі яких були укладені оспорювані позивачем догвоори дарування.

У наданих приватним нотаріусом документах міститься технічний паспорт на будинок по АДРЕСА_1 , в якому відсутні будь-які вказівки на наявність самочинних добудов до будинку (т.1 а.с.122-125).

Із даного технічного паспорта вбачається, що маєсться самочинно зведений гарад «И», проте дана споруда відповідно до рішення виконкому Здвижівської сільської ради № 57 від 29 липня 2008 року узаконена на ім`я ОСОБА_3 , що стверджується копією рішення (а.с.125).

Отже, позивач не довів, що при укладенні договорів дарування між сторонами договору не було визначено належний предмет договору, оскільки у п.11 договору зазначено про відсутність самочинних добудов та переобладнань в будинку.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд формально розглянув справу та не навів аргументів відхилення доводів позивача щодо порушення відповідачами його прав під час укладання догвговорів та недобросовіснійсть їх дій, необгрунтовані.

Мотивованість та обгрунтованість рішення є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року (набуло статусу остаточного 10 травня 2011 року) зазначив у п.58 рішенні, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування

- 7 -

рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Трофимчук проти України», «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Відхиляючи даний довід колегія суддів враховує, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції належно мотивував рішення про відмову у позові, в тому числі суд дав оцінку доводам позивача щодо порушення його прав, вказавши у рішенні про необгрунтованість його доводів про порушення прав внаслідок здійснення самочинного будівництва

Такі висновки є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону. ухвалюючи рішення, суд відповідно до приписів ст.215 ЦК України зазначив у тексті встановлені обставини та відповідні їм правовідносини, мотиви, з яких він дійшов висновку про відсутність порушення прав позивача та відсутність підстав для задоволення позову.

Водночас колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги щодо необгрунтованого закриття провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/3 частку житлового будинку та 1/3 частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 з наступних міркувань.

Згідно п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору (правові висновки Верховного Суду України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №6-1133цс15 та у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-342цс15).

Закриваючи провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на частину будинку і земельної ділянки, суд керувався тим, що ухвалою Київського апеляційного суду від 30 січня 2019 року було закрито провадження у справі з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Встановлено, що Бородянським районним судом Київської області розглядалася справа № 360/2421/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Здвижівської сільської ради Бородянського району Київської області, треті особи - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , КП КОР «Північне БТІ», Бородянська районна державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Бородянського районного нотаріального округу Київської області Пікуща Г.Д., про визнання недійсними договорів дарування будинку, земельної ділянки, свідоцтва про право на спадщину за законом, державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання будинковолодіння майном колгоспного двору та визначення частки в майні колгоспного двору.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 січня 2019 року в даній справі рішення Бородянського районного суду Київської області від 06 вересня 2018 року визнано нечинним, а провадження у справі закрите у зв`язку із відмовою позивача від позову.

В даній справі № 360/2421/17 позивач заявив вимоги про визнання спірного будинку по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю його та батьків ОСОБА_4 і ОСОБА_3 та майном колгоспного двору, а частка кожного із членів двору становить 1/3 частину майна. Вимоги обгрунтовував тим, що хоча акт передачі спірного будинку від 4 травня 1991 року був оформлений на ім`я його батька ОСОБА_4 , але фактично цей будинок був переданий у спільну сумісну власність їх сім`ї, а саме, батьку,

- 8 -

матері та йому і згідно записів в погосподарських книгах мав статус колгоспного двору. Оскільки на час припинення колгоспного двору в ньому було три члени колгоспного двору, то кожен з них мав право на 1/3 частину даного двору.

В даній справі № 360/1212/19 позивачем заявлені вимоги про визнання за ним права власнсоіт на 1/3 частину будинку і земельної ділянки, які в іншій справі не заявлялися, та наведене інше обгрунтування вимог, а саме - з підстав порушення його прав як власника проведених добудов у будинку.

Отже, в даному випадку нетотожним із справою № 360/2421/17 є предмет та підстави позову, що у свою чергу унеможливлює закриття провадження у справі.

Суд наведених обставин не врахував і необгрунтовано закрив провадження у справі.

Згідно ст.379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм матеріального права, яке призвело до постановлення помилкової ухвали.

З викладених вище підстав колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення в частині закриття провадження підлягає до скасуванняу зв`язку із невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, яке призвело до постановлення помилкової ухвали, а справа направляється для продовження розгляду до суду першої інстанції.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що закритття провадження відбувається за ухвалою суду. Проте закриття постановою не змінює вимог закону про необхідність направлення справи для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 18 листопада 2019 року в частині закриття провадження щодо позовних вимог про визнання права власності на частку житлового будинку та земельної ділянки скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інтанції.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 18 листопада 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: