Справа № 135/1447/19
Провадження № 22-ц/801/2085/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошина Т. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 рокуСправа № 135/1447/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Оніщука В.В.,

Суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Мале підприємство "Інвар" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу Малого підприємства "ІНВАР" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, поданою його представником - адвокатом Галушею Олександром Миколайовичем на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 09 вересня 2020 року, постановлене у складі судді Волошиної Т.В., в залі суду,

встановив:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Малого підприємства "ІНВАР" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до наказу від 01.03.2018 №12 МП TOB «Інвар» «Про прийняття на роботу ОСОБА_1 » його було прийнято за основним місцем роботи електромеханіком з ліфтів з 05.03.2018 з випробуванням терміном два місяці із заробітною платою 4 000 грн. Наказом від 21.08.2019 №51 «Про надання чергової відпустки» ОСОБА_1 було надано щорічну відпустку на 24 календарних дні з 27.08.2019 до 19.09.2019. До роботи необхідно було стати 20.09.2019. Наказом від 18.09.2019 №59 «Про звільнення ОСОБА_1 » його, електромеханіка з ліфтів, було звільнено з роботи з 20.09.2019 за згодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України.

08.10.2019 позивач повідомив директора підприємства, що його звільнення за згодою сторін є незаконним та він не погоджується з таким формулюванням причин звільнення, а також попросив видати йому вказані вище накази та змінити формулювання звільнення «з ініціативи власника або уповноваженого ним органу», передбаченого ст. 40 КЗпП України.

ОСОБА_1 стверджує, що ніякої угоди чи згоди з власником чи директором ТОВ «Інвар» не укладав та не давав згоди на своє звільнення, яке вважає незаконним. У день видачі наказу про його звільнення він перебував у відпустці та навіть не знав, що 20.09.2019 його було звільнено. На даний час його трудова книжка знаходиться у відповідача.

На підставі викладеного, позивач просив ухвалити рішення, яким поновити його на посаді електромеханіка в Малому підприємстві "Інвар" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю з 20.09.2019 та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.09.2019 до моменту ухвалення судового рішення.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 09 вересня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Малого підприємства "Інвар" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді електромеханіка в Малому підприємстві "Інвар" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю з 20.09.2019.

Рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Малого підприємства «Інвар» на користь ОСОБА_1 45 750 грн. 01 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23.09.2019 по 09.09.2020.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов в частині поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що між сторонами даних трудових правовідносин відбулася усна домовленість про припинення трудового договору за згодою сторін, а також відсутня письмова заява ОСОБА_1 про припинення трудового договору за взаємною згодою, в якій міститься прохання останнього звільнити його за угодою сторін і дата звільнення, яка б підтвердила волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Також, вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки судом було вирішено поновити ОСОБА_1 на роботі, тому наявні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 45 750,01 грн., виходячи з розмірів заробітної плати за два місяці, що передували звільненню та кількості робочих днів.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 підприємством "ІНВАР" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю подано апеляційну скаргу, у якій зазначено, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначено, що угода про припинення трудового договору за згодою сторін та пропозиція можуть бути як у письмовій формі, так і в усній. Місцевий суд у своєму рішенні не врахував заперечення проти позову, викладені у відзиві та усні пояснення представника відповідача, неправдиво та неповно навів покази свідка ОСОБА_3 та безпідставно не врахував покази свідка ОСОБА_4 , а при вирішенні справи керувався виключно письмовими та усними поясненнями позивача.

При цьому, пред`являючи позов ОСОБА_1 зловживав цивільними процесуальними правами, оскільки не визначив та не підтвердив письмовими доказами ціну позову та не сплатив судовий збір за вимогу майнового характеру, у зв`язку з чим позовна заява підлягала залишенню без руху.

Також скаржником зазначено, що розмір заявлених позивачем понесених витрат з отримання правової допомоги є недоведеним та неспівмірним.

З підстав викладених у апеляційній скарзі Мале підприємство "ІНВАР" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

На апеляційну скаргу позивачем ОСОБА_1 подано відзив, у якому вказав на безпідставність апеляційної скарги і просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційна скарга на підставі ст. 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, наказом №12 від 01.03.2018, виданим МП «Інвар» ТОВ, ОСОБА_1 прийнято на роботу електромеханіком з ліфтів з 05.03.2018 (а.с.6).

Згідно з наказом №51 від 21.08.2019, виданим МП «Інвар» ТОВ, ОСОБА_1 , електромеханіку з ліфтів, було надано щорічну відпустку на 24 календарні дні з 27.08.2019 по 19.09.2019. До роботи стати 20.09.2019. Підстава: заява ОСОБА_1 (а.с.7)

Відповідно до наказу №59 від 18.09.2019, виданого МП «Інвар» ТОВ, ОСОБА_1 електромеханік з ліфтів звільнений з роботи з 20.09.2019 за згодою сторін згідно ст. 36 п.1 КЗпП України. Підстава: заява ОСОБА_1 З наказом ознайомлений 08.10.2019 (а.с.8).

З копії розписки, наданої ОСОБА_1 08.10.2019 вбачається, що останній оскаржує наказ як такий, що порушує процедуру звільнення. Трудова книжка залишається на підприємстві до вирішення трудового спору (а.с.9).

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату; забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України. Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

Наведені норми КЗпП України застосовуються у випадку взаємної згоди сторін трудового договору.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Пленум Верховного Суду України у пункті 8 Постанови від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснив, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП, України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КзпП).

У постанові від 26 жовтня 2016 року у справі N 6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 11.07.2018 року у справі №821/761/17, угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей. Отже, визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

Подібну правову позицію Верховний Суд висловив у постанові 27.03.2019 року у справі №524/3490/17-ц, у якій дійшов висновку, що пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути укладені як в письмовій так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору.

Як вбачається з наказу №59 від 18.09.2019, виданого МП «Інвар» ТОВ про звільнення ОСОБА_1 з посади електромеханіка з ліфтів з 20.09.2019 за згодою сторін згідно ст. 36 п.1 КЗпП України, підставою звільнення зазначена заява ОСОБА_1 (а.с.8).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що в матеріалах цивільної справи відсутня письмова заява ОСОБА_1 про припинення трудового договору за взаємною згодою, яка б підтвердила волевиявлення останнього на припинення вказаного договору та відсутні будь які докази на підтвердження того, що між сторонами відбулася усна домовленість про припинення трудового договору за згодою сторін.

Згідно з частиною 1 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Розмір такого стягнення слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна заробітна плата обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Згідно з довідками, виданими МП «Інвар» у формі ТОВ від 17.01.2020 № 00003 та 24.03.2020 №11, ОСОБА_1 працював в МП «Інвар» у формі ТОВ з 05.03.2018 по 20.09.2019 на посаді електромеханіка. Нарахований ОСОБА_1 дохід за період з 01.04.2019 по 20.09.2019 складає 25 596 грн 96 коп. (а.с. 74,81)

Також, судом досліджено розрахунок №34 від 10.04.2020 щодо середнього заробітку ОСОБА_1 за два місяці, який розраховано відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (порядок №100) на основі виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата (абз. 3 п.2 Порядку №100).

За змістом вказаного розрахунку: ОСОБА_1 звільнений 20.09.2019, отже для розрахунку середнього заробітку за серпень-вересень 2019 року береться нарахування за липень-серпень 2019 (4200+3380=7 580 грн. Кількість робочих днів за липень-серпень 2019 (23+17=40). Середньоденна заробітна плата становить: 7 580:40=189 грн 05 коп. Середній заробіток за серпень 2019 року (21 робочий день): 189,5x21 = 3 979 грн 05 коп. Середній заробіток за вересень 2019 року (15 робочих днів):189,5 х 15 = 2 842 грн 05 коп. Середній заробіток за серпень-вересень 2019 року становить: (3979,5+2842,5) : 2 = 3 411 грн. Всі нарахування заробітної плати вказані без вирахування обов`язкових податків та зборів, а саме ПДФО 18% та ВЗ 1,5% (а.с. 92).

Судом першої інстанції вірно здійснено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів.

Встановлені у справі обставини, яким надана належна оцінка судом при вирішенні спору, свідчать, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо волевиявлення позивача про його звільнення за угодою сторін.

Зважаючи на вище наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки позивача було звільнено без законної підстави, тому вимоги про поновлення на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню.

Доводи про помилковість запису у наказі про звільнення ОСОБА_1 «додаток: заява ОСОБА_5 », апеляційний суд оцінює критично, оскільки в період з 18.09 (дата видачі наказу) по 08.10.19 (дата отримання копії наказу ОСОБА_1 , відповідач змін до наказу не вносив, хоча не був позбавлений можливості на вчинення такої дії.

Також, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про неврахування судом показів свідків та пояснень представника відповідача, оскільки вони не спростовують відсутність волевиявлення позивача на звільнення з роботи за угодою сторін.

Доводи про неспівмірність розміру заявлених позивачем понесених витрат з отримання правової допомоги не заслуговують на увагу, оскільки такі витрати позивача є доведеними та співмірними з обсягом виконаної роботи адвокатом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову без дослідження належних та допустимих доказів зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Такі доводи апеляційної скарги не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного відповідачем рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Малого підприємства "ІНВАР" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю залишити без задоволення, а рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 09 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук