ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

09 грудня 2020 року

м. Харків

справа № 644/9240/19

провадження № 22-ц/818/4208/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Кругової С.С., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1

відповідач: Державне підприємство «Завод «Електроважмаш»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» про стягнення середнього заробітку у зв`язку з невидачею трудової книжки, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16 червня 2020 року, постановлене в складі судді Сітало А.К., в залі суду в місті Харків,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом та з урахуванням уточнень просила: стягнути з ДП «Завод «Електроважмаш» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, у зв`язку із невидачею належно оформленої трудової книжки, за період з 23.12.2016 р. по 01.11.2019 р. у розмірі 233 578 грн. 72 коп.; зобов`язати відповідача внести зміни до трудової книжки, а саме зазначити нову дату звільнення день видачі трудової книжки.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що вона до звільнення працювала на посаді начальника бюро придбання обладнання управління технічного переоснащення заводу на ДП «Завод Електроважмаш». 22 грудня 2016 року її було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (наказ № 1599-к від 22.12.2016 року). Не погодившись із звільненням вона оскаржила його до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07.12.2018 року, у справі № 644/424/17, їй було відмовлено у задоволенні позовних вимог. Постановою Харківського апеляційного суду від 28.03.2019 року апеляційна скарга залишена без задоволення, а судове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова без змін. Постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 09.09.2019 року її касаційна скарга залишена без задоволення, а судові рішення першої та апеляційної інстанції без змін.

Враховуючи, що у рішенні Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07.12.2018 року у справі № 644/424/17 міститься встановлена судом обставина, що нібито вона відмовилась у день звільнення отримати трудову книжку, вона позбавлена можливості наполягати на перегляді встановлених судом таких обставин. Разом з цим, посилаючись на положення ч. 1 ст. 47 КЗпП України та абз. 2 п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, що затверджена спільним наказом Мінпраці, Мінюсту, Мінсоцзахисту населення України № 58 від 29.07.1993 року, вважає, що відповідач зобов`язаний був вислати їй трудову книжку поштою після попереднього отримання від неї письмової згоди. Однак, до теперішнього часу відповідач не виконав свого обов`язку у зв`язку з чим є підстави для застосування приписів ч. 5 ст. 235 КЗпП України та внесення змін до трудової книжки в частині зазначення нової дати звільнення дня видачі трудової книжки.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким її позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вважає, що рішення суду першої інстанції постановлене при неповному з`ясуванні обставин справи, висновки суду, викладені в рішенні не відповідають обставинам справи. Вказує, що відповідно до п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудової книжки, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Таким чином, п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудової книжки встановлює абсолютний обов`язок роботодавця вжити всіх необхідних дій для вручення трудової книжки, в тому числі переслати трудову книжку поштою з доставкою, попередньо отримавши письмову згоду працівника. У свою чергу, роботодавцем таких дій вчинено не було, у зв`язку з чим роботодавець порушив приписи п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудової книжки. Про те, у мотивувальній частині судового рішення суд приходить до висновку, що не отримання трудової книжки позивачем відбулося не з вини роботодавця. В якості обґрунтування такого висновку суд посилається на рішення судів по справі № 644/424/17 і зазначає, що судами встановлено факт отримання пропозиції забрати наказ та трудову книжку, від чого позивач відмовилась, про що складені акти від 22.12.2016 року. Крім того, відділом по роботі з персоналом було надіслано на адресу проживання ОСОБА_1 лист (вих. № 250-21/153 від 22.12.2016 року) з проханням з`явитися на підприємство для отримання трудової книжки та направлено копію наказу № 1599-к від 22.12.2016 року, з яким позивач попередньо була ознайомлена, що підтверджується переліком замовних листів, відправлених підприємством 22.12.2016 року. Зазначає, що ДП «Завод «Електроважмаш» допустив порушення вимог абз. 2 п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудової книжки, у зв`язку з тим, що не запропонував їй отримати її трудову книжку шляхом пересилання її поштою. Вказує, що сам перелік замовних листів, відправлених відповідачем 22.12.2016 року не може свідчити про те, що у цих листах/листі була висловлена пропозиція їй з`явитися на підприємство для отримання трудової книжки. Вказує, що нею було долучено копію медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_1 , яка не була предметом дослідження при розгляді цивільної справи № 644/424/17, з якої вбачається, що 22.12.2016 року о 8:20 год., вона звернулася до терапевта ДП «Завод «Електроважмаш» із скаргами на стан здоров`я, і остання направила її зробити аналіз крові та звільнила її від роботи до кінця робочої зміни. Зазначає, що цей доказ свідчить, що акти ДП «Завод «Електроважмаш» від 22.12.2016 року про отримання пропозиції забрати наказ та трудову книжку, від чого позивач відмовилась, складалися без її присутності, а отже роботодавець жодним чином не міг виконати обов`язок, встановлений ч . 1 ст. 47 КЗпП України та вручити їй трудову книжку у день звільнення. Крім того, вказує, що до цього часу трудова книжка їй не вручена.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що не отримання трудової книжки позивачем відбулося не з вини роботодавця, а тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та внесення змін до трудової книжки із зазначенням нової дати звільнення відсутні, так як права ОСОБА_1 роботодавцем не порушено, процедура звільнення проведена відповідно до вимог чинного законодавства і є правомірною.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду виходячи з наступного.

Судом встановлено, що наказом № 19 від 20.01.1982 року ОСОБА_1 прийнято на посаду інженера-технолога ІІІ категорії у відділ головного технолога Харківського заводу «Електроважмаш», що підтверджується відповідним записом в її трудовій книжці. Надалі, ОСОБА_1 , наказом № 51-К від 20.01.2009 року переведено на посаду начальника бюро обладнання, планування та технічного переоснащення заводу, а наказом № 852-К від 26.06.2013 року переведено на посаду начальника бюро придбання обладнання відділу обладнання управління технічного переоснащення заводу (обл. шифр 230).

22 грудня 2016 року було видано наказ № 1599-К від 22.12.2016 року, яким ОСОБА_1 звільнено з посади начальника бюро придбання обладнання управління технічного переоснащення заводу (обл. шифр 230) у зв`язку зі скороченням штату працівників, зумовленого ліквідацією управління технічного переоснащення заводу з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку.

З наказом № 1599-К від 22.12.2016 року позивача ознайомлено та запропоновано отримати наказ та трудову книжку, від чого вона відмовилась, про що складено акти 22.11.2016 року та направлено копію наказу на адресу позивача поштою.

Позивач оскаржувала своє звільнення до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова. У позовній заяві від 22.01.2017 р. просила: визнати незаконними та скасувати наказ про ліквідацію управління технічного переоснащення заводу № 345 від 10.10.2016 р.; визнати незаконними та скасувати наказ про розірвання трудового договору у зв`язку із скороченням штату № 1599-К від 22.12.2016 р.; поновити її на роботі на посаді начальника бюро придбання обладнання управління технічного переоснащення заводу ДП «Завод «Електроважмаш»; стягнути з ДП «Завод «Електроважмаш» середню заробітну плату за час вимушеного прогулу. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07.12.2018 р., яке постановою Харківського апеляційного суду від 28.03.2019 року та постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 09.09.2019 р. було залишено без змін, ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України (в редакції що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою та п`ятою статті 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Частиною четвертою статті 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з абзацом 1 статті 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України та Міністерством соціального захисту населення № 58 від 29 липня 1993 року (далі - Інструкція № 58) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідно до абзаців 5 та 6 статті 4.1 Інструкції № 58 власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Отже, системний аналіз вказаних норм права свідчить, що обов`язок виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі звільненому працівнику трудової книжки настає лише у випадку, коли така затримка сталася саме з вини власника або уповноваженого ним органу.

Як на підставу своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилається на порушення відповідачем вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України.

Згідно із ч. 4-5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду, зокрема у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.

Позивач вказує, що відповідач безпідставно не вжив заходів для направлення їй трудової книжки поштою.

Дійсно, п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України та Міністерством соціального захисту населення № 58 від 29 липня 1993 року передбачає можливість пересилки трудової книжки на адресу звільненого працівника поштою. Між тим, така пересилка можлива лише за письмовою згодою працівника, які позивач не надавала.

Позивач посилається на відомості медичної карти, за якими 22.12.2016 року о 8.20 год. вона звернулась до терапевта ДП «Завод «Електроважмаш» із скаргами та стан здоров`я і остання направила її зробити аналіз крові та звільнила її від роботи до кінця робочої зміни.

Такі доводи висновків суду не спростовують, оскільки викладені факти не спростовують обставин, викладених в акті від 22.11.2016 року щодо відмови у отриманні трудової книжки.

Матеріалами справи підтверджено та позивачем не спростовано, що на адресу ОСОБА_1 направлявся лист за вих. № 250-21-153 від 22.12.2016 року із пропозицією отримати трудову книжку.

Позивач вказує, що до цього рекомендованого листа не доданий опис вкладення, тому доказ не є належним.

Між тим, позивач не довела, що замість вказаного, нею був отриманий лист іншого змісту.

Твердження позивача повністю спростовуються фактичними обставинами справи та обставинами, встановленими рішеннями судів у цивільній справі № 644/424/17, що набрали законної сили. Так, у постанові Харківського апеляційного суду від 28.03.2019 р. у цивільній № 644/424/17 та постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 09.09.2019 р. встановлено, серед іншого, факт ознайомлення позивача зі змістом наказу № 1599-к від 22.12.2016 р. та факт отримання пропозиції забрати наказ та трудову книжку, від чого позивач відмовилась, про що складено акти від 22 грудня 2016 р. Оскільки позивач відмовилась отримати трудову книжку в день звільнення, з метою дотримання вимог вказаної Інструкції відділом по роботі з персоналом було надіслано на адресу проживання ОСОБА_1 лист (вих. № 250-21/153 від 22.12.2016 р.) з проханням з`явитися на підприємство для отримання трудової книжки та направлено копію наказу № 1599-к від 22.12.2016 p., з яким позивач попередньо була ознайомлена, що підтверджується переліком замовних листів, відправлених підприємством 22.12.2016 р.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, позивач зазначила, що жодного разу з часу звільнення, вона не намагалася отримати свою трудову книжку оскільки вважала, що повернеться працювати на підприємство. Працівники підприємства ніяким чином не чинили їй перешкод для отримання трудової книжки.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність обставин, що затримка у видачі трудової книжки ОСОБА_1 сталася не з вини роботодавця, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.

Таким чином, рішення суду першої інстанції постановлене з дотриманням матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді С.С. Кругова

О.Ю. Тичкова