Справа №266/6637/18
Провадження №2/265/87/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2020 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Гноєвого С. С.,

за участю секретаря Лапоног Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в цивільну справу за позовом Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства «Комунальник» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2012 звітному році, -

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідача Явтушенко А.М., Діденко Т.В., Грірової І.В.

В С Т А Н О В И В:

Фонд соціального захисту інвалідів звернувся до суду із позовом до Комунального підприємства «Комунальник» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2012 звітному році. В обґрунтування позовних вимог позивача зазначено, що у відповідності до ч.3 статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю України» (далі - Закон) підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.Згідно ч. 1 ст. 19 Закону для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Частиною 2 ст. 19 Закону передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

01.03.2013 року до відділення Фонду надійшов звіт форми 10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2012 рік КП «Комунальник», згідно якого середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу відповідача становила 255 осіб. Таким чином, за даними звіту згідно частини першої ст.. 19 Закону у відповідача у 2012 році повинно було працевлаштовано 10 осіб з інвалідністю, що й було зазначено відповідачем у звіті і у зв`язку із чим підстав для нарахування адміністративно-господарських санкцій на момент отримання звіту не існувало.

02.10.2018 року відділенням Фонду отримано лист Прокуратури Приморського району міста Маріуполя від 27.09.2018 року з повідомленням, що відповідно до ухвали Приморського районного суду міста Маріуполя від 13.08.2018 року внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 відповідачем не було сплачено до відділення Фонду адміністративно-господарських санкцій у розмірі 66961,68 гривень, а також роз`яснено право, визначене ч.7 ст. 128 КПК України, самостійно звернутись до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Підставою для нарахування зазначеної суми санкцій у відповідності до вищевказаного судового рішення стало невиконання відповідачем у 2012 році нормативу зі створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, передбаченого ст.. 19 Закону, та несплати ним адміністративно-господарських санкцій у відповідності до вимог цього Закону внаслідок встановлення неналежного виконання посадовою особою відповідача своїх посадових обов`язків.

Відповідно до висновку експерта 748 від 15.04.2015 року та Додатку №1 до нього, які лягли в основу рішення Приморського районного суду від 13.08.2018 року середньооблікова чисельність штатних працівників КП «Комунальник» у 2012 році складала 287 осіб. Таким чином, за приписами ч.1 ст. 19 Закону у відповідача у 2012 році повинно було працювати 11 осіб з інвалідністю.

Згідно розрахунку, сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання відповідачем нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2012 році, становить 100442,51 гривні.

Крім того, відповідно до ст. 20 Закону та пункту 4 Порядку сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, які передбачають, що порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені у розмірі 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України за кожний календарний день прострочення.

У зв`язку з цим станом на 13 листопада 2018 року сума нарахованої пені, відповідно до розрахунку складає 12777,24 гривень.

На підставі наведеного просить задовольнити позов та стягнути з Комунального підприємства «Комунальник» на користь Державного бюджету України адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2012 році, у розмірі100442,51 гривні та пеню у розмірі 12777,24 гривень.

Відповідно до ухвали Приморського районного суду міста Маріуполя від 23.11.2018 року цивільну справу за позовом Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства «Комунальник» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2012 звітному році, передано для розгляду за територіальною юрисдикцією до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду від 08 січня 2019 року у справі за позовом Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства «Комунальник» відкрите провадження та призначене підготовче судове засідання на 14.03.2019 року.

14 березня 2019 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до якої просить відмовити в задоволенні позовних вимог позивача у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Ухвалою суду від 14 березня 2019 року підготовче судове засідання закрито та судовий розгляд справи призначено на 06 травня 2019 року.

Представник позивача ОСОБА_1 . У судовому засіданні доводи викладені в позовній заяві підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, просили відмовити позивачу у позові, оскільки про порушення чинного законодавства з боку відповідача позивачу було відомо ще на початку 2015 року, під час здійснення досудового розслідування, однак позивач із позовом до суду звернувся лише листопада 2018 року.

Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, відповідності до ч.3 статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю України»№ 876-XII від 21.03.91 року(далі - Закон) з подальшими змінами та доповненнями,підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч. 1 ст. 19 Закону для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Частиною 2 ст. 19 Закону передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Статтею 20 Закону та Постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 року №70 «Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України «Про основи соціальною захищеності осіб з інвалідністю в Україні» передбачено обов`язок підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 Закону, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося це порушення, сплачувати відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається згідно статті 20 Закону.

Судом встановлено, що відповідно ухвали Приморського районного суду міста Маріуполя від 13 серпня 2018 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнено від кримінальної відповідальності за обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

З фабули вказаного рішення суду вбачається, що обвинувачена ОСОБА_2 згідно до наказу директора КП «Комунальник» №55-л від 01.06.2005 року працювала на посаді головного бухгалтера КП «Комунальник» недбало ставилась до своїх посадових обов`язків, що виразилось у підписанні звіту №10-ПІ КП «Комунальник» із завищеною середньообліковою кількістю осіб з інвалідністю, оскільки фактичнасередньооблікова кількість працевлаштованих на підприємстві осіб з інвалідністю у 2012 році склала 8 осіб, в той час, коли за приписами ч.1 ст. 19 Закону на підприємстві у 2012 році повинно було працювати 11 осіб з інвалідністю.

Вказані обставини підтверджуються висновками судово-економічної експертизи №748 від 29.04.2015 року, які били прийняті Приморським районним судом при постановленні ухвали від 13 серпня 2018 року.

Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно розрахунку наданого позивачем, сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання відповідачем нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2012 році на КП «Комунальник», становить 100442,51 гривні.

Крім того, відповідно до ст. 20 Закону та пункту 4 Порядку сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, які передбачають, що порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені у розмірі 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України за кожний календарний день прострочення.

Згідно розрахунку наданого позивачем, станом на 13 листопада 2018 року сума нарахованої пені, складає 12777,24 гривень.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2012 звітному роціє обґрунтованими.

Разом з тим, представником відповідача в ході розгляду справи була надана заява про застосування строку позовної давності до заявлених позивачем вимог.

З приводу вказаної заяви суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність щодо неустойки (пені та штрафу).

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України.Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як встановлено, судом позивач дізнався про порушення свого права під час досудового розслідування кримінального провадження №0000004 внесеного до Єдиного реєстру досудового розслідування 21.01.2015 року, що підтверджується розрахунками по сплаті відповідачем адміністративно-господарських санкцій за 2012-2014 роки складені спеціалістами Фонду та які за підписом директору Фонду були долучені до матеріалів кримінального провадження, а також висновком судово-економічної експертизи №748 від 29.04.2015 року, але із позовом до суду за захистом свого порушеного права звернувся лише 16 листопада 2018 року, тобтоза межами строку позовної давності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що хоча вимоги позивача про стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2012 звітному році є обґрунтованими, але у зв`язку із сплив строку позовної давності звернення до суду із позовом, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 141, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства «Комунальник» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2012 звітному році - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст судового рішення складено 14 грудня 2020 року.

Суддя С.С. Гноєвой