Справа № 175/3959/17
Провадження № 2/175/1515/17
Рішення

Іменем України

22 грудня 2020 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Реброва С.О.

при секретареві Черкановій Я.С.

за участю:

позивач ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

третьої особи приватний нотаріус Юрченко Л.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Юрченко Л.Л. про визнання договору довічного утримання недійсним -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 , звернулась з позовом до ОСОБА_3 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Юрченко Л.Л. про визнання договору довічного утримання недійсним.

Ухвалою суду від 18 вересня 2018 року виділено у самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Юрченко Л.Л. про визнання заповіту недійсним.

Згідно позовних вимог ОСОБА_5 просила суд: визнати недійсним договір довічного утримання серія №750 від 22 березня 2017 року, який був укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_3 , і нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Дніпропетровської області Юрченко Л.Л. Стягнути на її користь судові витрати.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, пояснила суду, що договір довічного утримання підлягає визнанню недійсним, оскільки її батько був особою похилого віку, страждав рядом хронічних захворювань і внаслідок свого хворобливого стану не розумів значення своїх дій і не міг ними керувати. Відповідач ОСОБА_3 навмисно чинила опір їй у спілкуванні з батьком. Договір укладений з порушенням чинного законодавства, просила суд задовольнити її позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_2 заперечували щодо задоволення позовних вимог, посилаючись зокрема на відзив наявний в матеріалах справи. Оскільки вона сумлінно виконувала свої обов`язки за договором і утримувала ОСОБА_6 , забезпечувала його усім необхідним.

Третя особа приватний нотаріус Юрченко Л.Л. щодо ухвалення рішення поклалась на розсуд суду. Додатково повідомила, що померлий ОСОБА_6 , повністю розумів наслідки укладання спірного правочину, перед його укладанням вона неодноразово з ним спілкувалась і роз`яснювала йому обставини укладання договору.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, прийнявши до уваги пояснення свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав.

Як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який був зареєстрований і мешкав за адресою АДРЕСА_1 . Актовий запис про смерть №115 був складений 06 червня 2017 року виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , яке було видано виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області 05 липня 2017 року.

Позивач ОСОБА_1 , є донькою померлого, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 , виданим 27 квітня 1963 року Підгородненською селищною Радою Новомосковського району, де в графі «Батько» зазначені відомості про ОСОБА_6 .

За життя померлому належав на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 .

22 березня 2017 року померлим ОСОБА_6 , був укладений договір довічного утримання серія №750, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Юрченко Л.Л. Згідно з вказаним договором довічного утримання право власності за договором набула відповідач ОСОБА_3 .

Як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був інвалідом II групи, яку йому встановлено безстроково з 26 березня 2008 року за наслідками інсульту, що стався у 2007 році. Протягом 2013 - 2014 років у нього сталися ще два випадки інсульту. Таким чином, за станом свого здоров`я він потребував сторонньої допомоги, шлюб з дружиною ОСОБА_9 був розірваний 22 лютого 1967 року.

ОСОБА_6 під час укладання договору довічного утримання діяв добровільно, розумів усі права та обов`язки сторін з виконання договору та наслідки його укладання, що були роз`яснені йому нотаріусом під час укладання договору.

За цим договором довічного утримання (догляду) ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_3 належний йому на праві приватної власності житловий будинок за АДРЕСА_1 , а відповідач зобов`язалася забезпечити його утриманням довічно, у випадку ж втрати ним здоров`я також і довічним доглядом (п.1.2 Договору).

Під доглядом розуміється увага до проблем відчужувача, надання йому допомоги, послуг, створення необхідних умов для відпочинку, відтворення та досягнення оптимального фізичного, інтелектуального, психічного рівня життєдіяльності; під втратою здоров`я - наявність хвороб і фізичних дефектів, які призвели до фізичного, душевного і соціального неблагополуччя відчужувача (п. 1.1 Договору).

Згідно п. 2.2 договору утримання (догляд) відчужувача з боку набувача повинно відбуватися у вигляді: надання побутових послуг (лагодження одягу та взуття, надання перукарських послуг, вологе прибирання житлового будинку - один раз на тиждень, прання та прасування білизни - один раз на 10 днів), виконання різних видів ремонтних робіт (ремонт побутової та аудіо-відеотехніки); витрати на придбання для відчужувана лікарських засобів на підставі виданих лікарями рецептів та його лікування; забезпечення надання відчужувачеві медичної допомоги удома лікарями загального профілю, а також лікарями - спеціалістами (діагностичне обстеження, процедури, маніпуляції, консультування, уколи, масаж та ін.); забезпечення відчужувача у разі потреби, визначеної висновком МСЕК, відповідними технічними та іншими засобами peабілітації, крім протезів з дорогоцінних металів та за умови, що відчужувач не буде належати до категорії населення, які забезпечуються технічними засобами реабілітації за рахунок коштів, спеціально передбачених в Державному бюджеті Фонду соціального захисту інвалідів.

Згідно п. 2.3 Договору відповідач як набувач зобов`язана була у випадку настання смерті його поховати.

Зі смертю відчужувача договір довічного утримання (догляду) між ОСОБА_6 , і ОСОБА_3 , припинений в силу приписів ст. 755 ЦК України.

Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За статтею 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 746 ЦК України встановлено, що відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я, а набувачем - повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа.

Згідно ч. 1 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечити відчужувача. Частина 3 ст. 749 ЦК України встановлює, що набувач зобов`язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачене договором довічного утримання (догляду).

Відповідно до ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 , який є чоловіком позивачки ОСОБА_1 , повідомив суду, що нетривалий період донька спілкувалась з батьком, намагалась йому допомагати у зв`язку з погіршенням його стану здоров`я. Приблизно за пів року померлий не відповідав на його дзвінки і він не намагався відновити зв`язок. Онуки також інколи спілкувались з померлим ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_8 , повідомила суду, що є колишньою дружиною померлого вони уклали шлюб у 1962 році, у них народилась донька, коли позивачці було п`ять років шлюб було розірвано. Вона також спілкувалась з померлим не задовго до смерті.

Аналізуючи пояснення свідків, судом не встановлено обставин які б свідчили, що померлий ОСОБА_6 уклав договір під тиском та не розумів значення своїх дій.

Згідно ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність, або можливість використання за цільовим призначенням.

Верховний Суд України у п. 19 Постанови Пленуму N 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику про визнання правочинів недійсними" роз`яснив, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Судом також встановлено, що ухвалою суду від 18 вересня 2018 року по справі призначена судово психіатрична експертиза.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №19 від 22 серпня 2019 року ОСОБА_6 у період часу, що цікавить суд, тобто, на момент складання підписання договіру довічного утримання 22 березня 2017 року, яким-небудь психічним захворюванням не страждав. За своїм психічним станом на момент складання й підписання договіру довічного утримання 22.03.2017 року він міг розуміти значення своїх дій і керувати ними (Т1 а.с.213-215).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Із змісту ч. 2 ст.5 ЦПК України вбачається, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду.

З наведеного вище випливає, що суд позбавлений за своїм розсудом визначати інший спосіб захисту права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду якщо законом чи договором передбачено інший спосіб захисту ніж той який особа обрала при зверненні до суду.

Невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Зокрема ч.2 ст.16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6)зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Отже звертаючись до суду позивачем на свій розсуд було обрано спосіб захисту свого права за ст. 225 ЦК України, який полягає у передбаченому п.2 ч.2 ст.16 ЦК України способу захисту, як визнання правочину недійсним.

Суд вважає, що спосіб захисту права, що обрав позивач передбачений вищенаведеними нормами закону є ефективним засобом захисту, проте є таким, що не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Інші документи додані сторонами до справи не спростовують встановлених судом обставин і не змінюють висновків суду.

З огляду на наведене, суд доходить висновку, що позивач не виконав обов`язок по доведенню обставин, на які посилається як на підставу своїх вимог, тому у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; тощо.

Суд дає критичну оцінку доводам позивача та її поясненням у судовому засіданні, оскільки позивач не змогла спростувати висновок судової експертизи, а її доводи про те, що вищевказаний спірний правочин є недійсним нічим не підтверджені, оскільки на даний час договір довічного утримання є чинним, виконувався, сторонами умови не порушувались.

Також в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_3 з часу укладення договору довічного утримання повністю виконувала його умови як щодо утримання, харчування, догляду, необхідної допомоги так і щодо матеріального забезпечення, щомісячна вартість якого була визначена сторонами в розмірі 500 грн., однак витрати були у більшому розмірі ніж вказано у договорі.

Вказані обставини підтверджуються як власними поясненнями ОСОБА_3 так і тим, що за життя ОСОБА_1 не ставила питання щодо розірвання договору, оскільки не мала змоги спілкуватись з батьком по винні відповідача.

Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. На підставі вищевикладеного позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з недоведеністю.

Відповідно ст. 141 ЦПК України судові витрати залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 9-13, 76-83, 141, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 202, 203, 744-746, 749, 755 ЦК України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Юрченко Л.Л. про визнання договору довічного утримання недійсним відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя С.О.Ребров