Справа № 517/470/20
Провадження № 2/517/205/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року смт. Захарівка

Фрунзівський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Тростенюка В.А.,

при секретареві Грабовій І.Г.,

за участю:

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Захарівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Захарівської районної державної адміністрації Одеської області та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до Захарівської районної державної адміністрації Одеської області та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, в якому просять визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 543361, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0623, виданого ОСОБА_2 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі від 17.12.2012 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Ставрове Красноокнянського району Одеської області помер батько позивачів ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме батьку позивачів належало право на земельну частку (пай) згідно сертифікату серії ОД № 0200161 від 16.05.1997 року, розміром 5,0 в умовах кадастрових гектарах на території Йосипівської сільської ради Захарівського району Одеської області, колишнього КСП «Ім. Фрунзе».

Спадкоємець заповів право на вищевказану земельну ділянку позивачам, які згодом отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

На підставі розпорядження Фрунзівської державної адміністрації від 24.07.2009 року № 440/2009 на ім`я ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 543361, площею 2,7601 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0623, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності та на право постійного користування землею договорів оренди землі від 17.12.2012 року за № 01283.

Оскільки, вищевказаний державний акт був виданий спадкодавцеві після його смерті, позивачі звернулися до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області. Позивачам запропоновано звернутися до суду та визнати недійсним даний державний акт.

Позивачі у судове засідання не з`явилися, але попередньо надали до суду заяви, в яких вказали, що вимоги позовної заяви підтримують у повному обсязі, просять їх задовольнити та розглядати справу без їх участі.

Представник відповідача Захарівської районної державної адміністрації Одеської області у судове засідання не з`явився, надавши суду заяву, в якій просить суд прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства та просить суд розглядати справу за його відсутності.

Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру в Одеській області у судовому засіданні вимоги позовної заяви не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає заявлені вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер в с. Ставрове Красноокнянського району Одеської області батько позивачів - ОСОБА_2 , про що 16 червня 2010 року складено відповідний актовий запис за № 14, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , яке видане відділом реєстрації актів цивільного стану Красноокнянського районного управління юстиції Одеської області 11 серпня 2010 року (а.с. 7).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме батьку позивачів належало право на земельну частку (пай) згідно сертифікату серії ОД № 0200161 від 16.05.1997 року, розміром 5,0 в умовах кадастрових гектарах на території Йосипівської сільської ради Захарівського району Одеської області, колишнього КСП «Ім. Фрунзе» (а.с. 9).

Відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила книги шостої «Спадкове право» Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Статтею 1217 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення (ст.ст.1218, 1225 ЦК України).

Відповідно до п.п.4.12, 4.18, 4.20 п.4 Глави 10 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за 282/20595, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. Видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться також за умови отримання витягу з Державного земельного кадастру, у тому числі шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

П. 4.15 вищезазначеного порядку передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності майна спадкодавцеві.

Як вбачається з матеріалів справи, спадкоємець заповів право на вищевказану земельну ділянку позивачам, які згодом отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку права на земельну частку/пай, що посвідчене сертифікатом серії ОД № 0200161, виданим Фрунзівською районною державною адміністрацією Одеської області 16.06.1997 року на ім`я спадкодавця, який зареєстровано у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) № НОМЕР_2 на ім`я члена колективного сільськогосподарського підприємства імені Фрунзе, с. Йосипівка Фрунзівського району Одеської області (а.с. 8, 10).

На підставі розпорядження Фрунзівської державної адміністрації від 24.07.2009 року № 440/2009 на ім`я ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 543361, площею 2,7601 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Йосипівської сільської ради, масив НОМЕР_3 , ділянка НОМЕР_4 , кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0623, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності та на право постійного користування землею договорів оренди землі від 17.12.2012 року за № 01283 (а.с. 11-14).

Оскільки, вищевказаний державний акт був виданий спадкодавцеві після його смерті, позивачі звернулися до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області.

Листом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 29.01.2020 року № К-10/0-83/6-20, спадкоємцям запропоновано звернутися до суду з позовом про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку (а.с. 15-16).

Представником відповідача Головного управління Держгеокадастру в Одеській області 06.11.2020 року за № 9-15-0.62-11026/2-20 надіслано до суду відзив, у якому зазначивши, що Державний акт на право власності на земельну ділянку гр. ОСОБА_2 не видано (у Відділі знаходяться 2 екземпляри державного акту), тобто вказаний державний акт не отриманий. Підпис у Книзі записів відсутній.

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку з чим видача державного акту не передбачена Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договір на право тимчасового користування землею (у тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного комітета по земельних ресурсах від 04.05.1999 № 43.

До складу спадщини, відповідно до ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились на момент його смерті.

Право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 не набув, а отже вимога про визнання недійсним державного акту не підлягає задоволеню.

Зазначає, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту, посилаючись на постанову Верховного Суду України від 17.03.2020 року у справі № 396/1683/18-ц.

Тому, просить суд, у задоволенні позовних вимог позивачів відмовити у повному обсязі (а.с. 33-36).

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Норми ст. 4 ЦК розкривають зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав. Визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З досліджуваних в судовому засіданні документів встановлено, що на ім`я ОСОБА_2 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку вже після його смерті. Тобто за життя ОСОБА_2 фактично земельна ділянка у гектарах не надавалася, у зв`язку з чим земельна ділянка за вказаним державним актом не може входити до складу спадщини, яка залишилася після його смерті.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Особливістю позовів в таких справах (негаторних позовів) є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі. Характерною ознакою такого позову є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном і для подання негаторного позову не вимагається, щоб перешкоди до здійснення права користування й розпорядження були результатом винних дій відповідача чи спричиняли збитки, достатньо, щоб такі дії (бездіяльність) об`єктивно порушували права власника і були протиправними.

Відповідно до ст. 152 ЗК України, землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч.1 ст.21 ЦК України).

Правові акти індивідуальної дії можуть видавати різні органи влади, починаючи від Президента України, закінчуючи органами місцевого самоврядування. Форма акта в даному випадку не має значення. Це можуть бути розпорядження, постанови, накази, листи та інші документи, що містять відповідну розпорядчу дію, яка стосується цивільних прав та обов`язків.

Крім того, ч. 1 ст. 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, визначеної у постанові Верховного суду України № 6-139цс15 від 01.07.2015 року, судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками вважається законним, ефективним та окремим способом захисту та поновлення порушених прав.

Оскільки державний акт на право власності на земельну ділянку є документом, що посвідчує право власності й видається на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідний державний акт, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Законність розпорядження Фрунзівської районної державної адміністрації Одеської області від 24.07.2009 року № 440/2009, на підставі якого видано оспорюваний державний акт, ніким не оспорюється.

Визнання ж недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

При цьому визнання державного акту недійсним через помилку державного органу не може порушувати права позивача як спадкоємця.

Так, судом встановлено, що державний акт на право власності на земельну ділянку, який виданий ОСОБА_2 , батьку позивачів, після смерті якого позивачі успадкували право на зазначену земельну ділянку, фактично видані після смерті спадкодавця, і якому присвоєно кадастровий номер.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Таким чином, враховуючи те, що позивачі отримали Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, після смерті свого батька, а згодом стало відомо, що на земельну ділянку, право на яке успадковане, на ім`я їх батька видано державний акт, фактично після смерті батька, то позов слід задовольнити визнавши державний акт недійсним.

Керуючись статтями 12, 13, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Захарівської районної державної адміністрації Одеської області та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку - задовольнити.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 543361, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0623, виданого ОСОБА_2 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі від 17.12.2012 року.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду через Фрунзівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 18 грудня 2020 року.

Суддя: