П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 31 січня 2020 року залишено без розгляду позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю. 17 лютого 2020 року від відповідача до суду надійшло клопотання про компенсацію здійснених ним витрат на професійну правничу допомогу. Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2020 року вирішено питання щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 15 655,15 грн. судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу. Мотивуючи свою апеляційну скаргу, зазначила про те, що в клопотанні адвоката Старовойта В.П. не наведено переконливих доказів щодо необґрунтованих дій позивача, що в свою чергу є підставою для відмови в задоволенні клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу. Крім тогопредставником відповідача було порушено вимоги ч. 8 ст. 141 ЦПК України, а саме: представник відповідача подав клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу 17 лютого 2020 року, а ухвала про залишення позовної заяви без розгляду була постановлена 31 січня 2020 року, тобто встановлений процесуальним законом 5-денний строк подачі доказів стосовно розміру витрат не було дотримано. В свою чергу суд першої інстанції порушив вимоги ч. 6 ст. 142 ЦПК України, а саме вирішив питання про розподіл судових витрат після спливу п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали суду про залишення позову без розгляду. Вважає, що посилання суду першої інстанції на зловживання стороною позивача процесуальними правами, що начебто фактично було встановлено ухвалою від 31 січня 2020 року, не відповідає дійсності та є таким, що не базується на нормах права. Судом першої інстанції не було належним чином проаналізовано обґрунтованість судових витрат, а також не взято до уваги, що таке судове рішення є дискримінаційним для позивача, яка виховує малолітню дитину, відноситься до незахищеної верстви населення і рівень доходу якої не дає можливості сплатити вказану суму.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступних висновків:

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам вказане рішення не відповідає.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції керувався ст.ст. 141, 142 ЦПК України. При цьому суд зазначив, що у відповідності до зазначених норм вказані витрати можуть бути покладені на позивача у зв`язку з необґрунтованістю його дій та зловживанням ним процесуальними правами, що і було констатовано судом першої інстанції . З такою позицією суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

В якості доказів необґрунтованості дій позивача та зловживанням ним своїми процесуальними правами, суд першої інстанції вважав підписання позовної заяви представником позивача, в той час як в поданому до суду ордері на підтвердження повноважень такого представника не було зазначено конкретного суду, в якому такий адвокат має право представляти інтереси позивача. В той же час з матеріалів справи вбачається, що адвокатом було надано до суду ордер в якому в графі «місце вчинення його повноважень» окрім зазначення «в судах загальної юрисдикції України та виконавчій службі» також було зазначено й конкретний суд, а саме Печерський районний суд міста Києва. За таких умов висновки Печерського районного суду міста Києва про необґрунтованість дій позивача та зловживання ним своїми процесуальними правами у вищезазначеному аспекті не відповідають дійсним обставинам справи. В свою чергу, відсутність встановлення необґрунтованості дій позивача унеможливлює застосування встановленої ч. 5 ст. 142 правової конструкції.

Окремо колегія суддів зважає й на те, що згідно положень п. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Ухвала про залишення позову без розгляду була постановлена Печерським районним судом 31 січня 2020 року. При цьому клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу з відповідними документами була направлена на адресу суду 13 лютого 2020 року, тобто з пропуском встановленого законом процесуального строку.

Представник ОСОБА_2 у своєму відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні у апеляційній інстанції зазначив про те, що пропуск такого строку був обумовлений його відсутністю в судовому засіданні під час поставлення такої ухвали судом, відтак суд першої інстанції цілком правомірно прийняв вищезгадані документи. В той же час така позиція не може бути прийнята колегією суддів апеляційного суду.

По-перше, чинне процесуальне законодавство не пов`язує початок перебігу строку на подання документів щодо судових витрат з часом отримання стороною тексту судового рішення, як це наприклад врегульовано по відношенню до строків подачі апеляційної скарги. По-друге, хоча пропущений стороною з поважних причин процесуальний строк і може бути поновлений судом, така сторона має заявити до суду відповідне клопотання із зазначенням причин його пропуску, яке має бути відповідним чином розглянуте та оцінене судом. В даному ж випадку клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку взагалі не заявлялося. За таких умов у суду першої інстанції були відсутні підстави для прийняття та задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення ще й з цього приводу.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України серед підстав для скасування апеляційним судом судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є, крім іншого, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також порушення процесуальних норм.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько