Справа № 464/1434/20
пр.№ 2/464/820/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.12.2020 Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Чорна С.З.,

при секретарі судових засідань Бусько Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості 1/2 частини автомобіля,-

за участю:
представника позивача ОСОБА_3 ,
представника відповідача ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:

позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь Ѕ частину вартості транспортного засобу автомобіля HYUNDAI ELANTRA, 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_1 в розмірі 126567,50 гривень.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 12 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб та зареєстровано його у Сихівському відділі ДРАЦС реєстраційної служби Львівського МУЮ за актовим записом № 165. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 10 грудня 2018 року у справі № 464/3294/18 вказаний шлюб було розірвано.

За час перебування у шлюбі, а саме у 2016 році, сторонами було придбано автомобіль HYUNDAI ELANTRA д.н.з. НОМЕР_2 за суму, еквівалентну на той час 11500 доларів США. Покупцем у договорі було зазначено ОСОБА_2 і саме на його ім`я автомобіль був зареєстрований.

В процесі розгляду Сихівським районним судом м. Львова справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ вказаного автомобіля на ухвалу суду було отримано відповідь Регіонального сервісного центру МВС України у Львівській області № 31/13-3147 від 19.11.2019 року, згідно якої відповідно до регіональної бази даних ДАІ-2600 та Єдиного державного реєстру транспортних засобів номерний знак НОМЕР_2 05.05.2017 року був зареєстрований за автомобілем HYUNDAI ELANTRA, 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , що належав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вищезазначений автомобіль 29.12.2017 року був перереєстрований на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з тим же номерним знаком НОМЕР_2 . В подальшому даний автомобіль ще двічі перереєстровувався, а саме, 25.09.2019 року за ОСОБА_2 , та присвоєним номерним знаком НОМЕР_3 ; 02.11.2019 року з присвоєнням номерного знаку НОМЕР_4 за ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає: АДРЕСА_1 дозволу на відчуження автомобіля позивачка не надавала.

У зв`язку із наведеним вважає, що належним способом захисту її порушеного права є стягнення з відповідача Ѕ частки вартості автомобіля HYUNDAI ELANTRA, 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_1 . Позивач зазначила, що вважає, що даний автомобіль на даний час має ринкову ціну, еквівалентну 10000 доларів США, що становить відповідно 253135,00 гривень, а половина його вартості становить 5000 доларів США, що еквівалентно 126567,50 гривень.

Ухвалою суду від 02.04.2020 відкрито провадження у справі.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Гривна Т.Б. надала пояснення, аналогічні за змістом.

Представник відповідача адвокат Оприско М.В. у судовому засіданні проти позову заперечив у повному обсязі. Вказав, що позивачем не доведено жодної із обставин, які підлягають доказуванню у справі про поділ майна подружжя.

Заслухавши вступні слова учасників процесу, з`ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши наявні у справі матеріали, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Із доданого до позовної заяви рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10.12.2018 року у справі № 464/3294/18 вбачається, що Сихівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції 12 липня 2014 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що зроблений відповідний запис № 165. Вказаним судовим рішенням шлюб між сторонами розірвано.

Як у позовній заяві, так і у вступному слові представника позивача в судовому засіданні 17.12.2020 року зазначалося, що сторонами у 2016 році був придбаний спірний автомобіль HYUNDAI ELANTRA, 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , однак таке твердження не доведене жодними доказами. На запитання суду щодо того, якими доказами підтверджується вказана обставина, представник позивача повідомила, що має існувати договір купівлі-продажу, однак надати його суду вона не може. Жодних клопотань про витребування доказів позивачем та її представником заявлено не було.

Із доданої до позовної заяви відповіді Регіонального сервісного центру МВС України у Львівській області № 31/13-3147 від 19.11.2019 року не вбачається підтвердження факту придбання відповідачем у 2016 році автомобіля HYUNDAI ELANTRA, 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , у ній лише зазначається про присвоєння у 2017 році цьому автомобілю, який належав ОСОБА_2 державного номерного знаку НОМЕР_2 .

Також позивачем не подано жодних доказів того, у який спосіб та на якій підставі спірний автомобіль був відчужений відповідачем у справі. Про витребування доказів відчуження автомобіля клопотання також не заявлялося.

Також жодного доказу не подано позивачем щодо вартості автомобіля для визначення розміру компенсації. У позовній заяві з цього приводу зазначено лише, що позивач вважає, що ринкова вартість автомобіля становить еквівалент 10000 доларів США. На запитання щодо підстав визначення такого розміру вартості автомобіля представник позивача надала відповідь, що це позивач сама її визначила, переглянувши інтернет-сайти з продажу автомобілів.

Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. N 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 цієї ж статті кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 5 та 6 цієї ж статті, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд зазначає, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх вимог, документально не підтверджено вартість майна, не доведено, що спірне майно придбане за час перебування у шлюбі та ким воно придбане. Відповідачем заперечено наведені позивачем обставини. Відтак, ураховуючи відсутність доказів на підтвердження факту придбання автомобіля за час шлюбу, підстав та умов його відчуження, вартості автомобіля на час розгляду справи, оцінюючи матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх не обґрунтованістю та недоведеністю.

У зв`язку із наведеним, понесені позивачем судові витрати, пов`язані із розглядом справи, зокрема сплачений ним судовий збір, у відповідності до вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України, покладаються на позивача, а тому не можуть бути стягнені з відповідача.

До позовної заяви додано попередній розрахунок витрат на правову допомогу, однак вимоги про стягнення такого виду судових витрат із відповідача позовна заява не містить, а під час розгляду справи судом позивачем та його представником не було долучено доказів понесення таких витрат, тому підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу немає.

В судовому засіданні 17.12.2020 року представником відповідача зроблено заяву в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України про те, що протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду ним буде подано докази понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу. Тому в межах даного рішення питання про розподіл вказаних витрат не вирішується.

На підставі ст.ст. 69, 70, 71, 163 СК України та керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 265, ст.268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості 1/2 частини автомобіля - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку визначеному ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Повний текст рішення складено 22.12.2020.

Суддя С.З. Чорна