Овруцький районний суд Житомирської області
Справа № 286/2980/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
15 грудня 2020 року м. Овруч
Овруцький районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді Вачко В. І.
з секретарем Деменчук О. Г.,
розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням , -
Позивач ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , звернулася в суд з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , в якій просить усунути перешкоди в користуванні позивачем квартирою АДРЕСА_4 , шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов мотивований тим, що позивач є власником спірного житла; відповідач є її племінницею, а онукою батька позивача, який був колишнім власником спірного житла; у належній позивачу квартирі відповідач має зареєстроване місце проживання, проте фактично не проживає з 2016 року; однак припинити реєстрацію в квартирі позивача відповідач не бажає, хоч і проживає у іншому житлі, власником якого є з 2013 року. Позивач вважає, що реєстрація відповідача у належному позивачу житлі порушує його права власника щодо розпорядження та користування квартирою. Відтак, просить на підставі ст. 383, 391, 405 ЦК України, ст.150 ЖК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» позов задоволити.
Позивач та третя особа подали заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують.
Відповідач відзиву на позов у встановлений судом строк не подала, будучи належно повідомленою про дату, час і місце проведення судового засідання, в судове засідання повторно не з`явилася, про причини неявки не повідомила, клопотань не заявляла.
Враховуючи, що неявка учасників справи в судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, у задоволення клопотання позивача, керуючись нормами ст.223 ЦПК України, суд здійснює розгляд справи за відсутності її учасників.
Відповідно до ст.ст.280, 281 ЦПК України суд здійснює заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України.
Дослідивши та оцінивши наявні докази у справі, суд дійшов наступних висновків.
Позивач ОСОБА_1 є власником 2/3 частини, а третя особа ОСОБА_4 є власником 1/3 частини - квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується копіями свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 02.02.2007 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.02.2007 року № 13552769, свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , посвідченого 07.04.2020 року державним нотаріусом Овруцької державної нотаріальної контори Житомирської області Фрусевич І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2-448.
У вказаній квартирі мають зареєстроване місце проживання двоє осіб - власник ОСОБА_1 , позивач у справі, та ОСОБА_2 , відповідач у справі, з 15.05.2015 року, що стверджується довідками виконкому Першотравневої селищної ради Овруцького району Житомирської області від 22.09.2020 року № 1811, № 1812, відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області.
Як стверджує позивач, відповідач не проживає у належній відповідачу квартирі АДРЕСА_4 з 2016 року, що також підтверджується довідкою виконкому Першотравневої селищної ради Овруцького району Житомирської області від 22.09.2020 року № 177 та актом від 22.09.2020 року. Проте надалі залишається зареєстрованою за вказаною адресою, але добровільно знятися з реєстрації не бажає.
Відповідач ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 від 13.08.2013 року.
Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Права власника будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб, а також розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян.
Тобто обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.
За ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником будинку або законом.
Згідно з ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч.1). До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (тобто подружжя, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ч.4).
Тобто згідно з ч.4 ст156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користуватися займаним приміщенням.
Згідно з ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Судом встановлено, що відповідач вселилася та проживала у спірному житлі, як член сім`ї колишнього співвласника квартири, і набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, проте на даний час не є членом сім`ї власників квартири.
Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Судом встановлено, що позивач є власником житла, а відповідач спільним побутом з позивачем не пов`язана та спільно з нею не проживає, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України.
Такий висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним судом у постановах від 16.01.2019 року у справі № 243/7004/17-ц та від 14.08.2019 року у справі № 702/101/18.
Крім того, суду не надано доказів, що підтверджують право відповідача на збереження за нею права на спірне житло при відсутності за місцем проживання понад рік, що також є самостійною підставою для визнання відповідача, у відповідності до вимог ст.150, 405 ЖК України, таким, що втратила право користування належним позивачу житловим приміщенням.
З огляду на викладене, позовна вимога про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню.
Виходячи зі змісту норм ст.ст.3, 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», прийняте рішення суду про визнання особи такою, що немає права користування житловим приміщенням, є підставою для вчинення органом реєстрації дій щодо зняття особи з реєстраційного обліку, що фактично припинить її реєстрацію за спірною адресою.
Позивачем сплачено судовий збір в сумі 840,80 грн.
Тому керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 223, 258, 259, 263-265, 273, 280, 281, 284, 287, 288, 354, п.3 розділу ХІІ Прикінцевих положень, пп.15.5 п.15 п.1 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, суд -
Позовні вимоги задоволити.
Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_4 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування сплаченого судового збору 840,80 грн.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду або через Овруцький районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду або якщо суд визнає причини пропуску строку поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Відповідач має право оскаржити заочне рішення, подавши заяву про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду або якщо суд визнає причини пропуску строку поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено 15.12.2020 року.
Суддя: В. І. Вачко