Справа № 295/6221/20
УХВАЛА

Іменем України

"26" листопада 2020 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Адамовича О.Й.,

за участю секретаря судового засідання Світко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про звільнення майна з-під арешту,-

ВСТАНОВИВ:

26 травня 2020 року до суду надійшла зазначена позовна заява в якій позивач просить: звільнити з-під арешту майно, яке накладено ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 08.11.2019 року по справі №295/16248/19, належне на праві власності ОСОБА_1 , а саме: автопоїзд у складі тягача «Renault Magnum 440», реєстраційний номер НОМЕР_1 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , а також просив стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Житомирській області на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Вимоги обґрунтовані тим, що на автомобіль та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу позивача було накладено арешт, проте, після закриття кримінального провадження арешт не скасовано, що порушує право власності позивача.

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 27.05.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 05.08.2020 справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про звільнення майна з-під арешту передано за підсудністю до Корольовського районного суду м. Житомира.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 04.09.2020 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про звільнення майна з-під арешту за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивач подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити (а.с. 60,67).

Представник відповідача ОСОБА_2 подала до суду клопотання про розгляд справи без участі відповідача (а.с.74-75).

Представник відповідача ОСОБА_2 подала до суду відзив на позов, в якому зазначила, що згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17-ц даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому провадження у справі підлягає закриттю про що також заявлено відповідне клопотання (а.с.29-31, 32-38).

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира №295/16248/19 від 08.11.2019 року, у кримінальному провадженні №0000884 від 15.10.2019 року, було накладено арешт на автомобіль марки «Renault Magnum», державний номерний знак НОМЕР_1 , та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , вилучений в ході ОМП 14.10.2019 року (а.с.13).

Ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира №295/18223/19 від 12.12.2019 року скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 08.11.2019 року по справі №295/16248/19 на транспортний засіб марки «Renault Magnum», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 , та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , вилучені вході ОМП 14.10.2019 року в частині заборони використовувати вказані транспортний засіб та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Зобов`язано ОСОБА_1 надавати безперешкодний доступ до автомобіля марки «Renault Magnum», д.н.з. НОМЕР_1 , свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, у разі необхідності проведення з використанням вказаного майна будь-яких процесуальних, слідчих дій під час досудового розслідування у даному кримінальному провадженні (а.с.80-82).

Як зазначив позивач, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000884 від 15.10.2019 року, за фактом ДТП, внаслідок якої загинув пішохід ОСОБА_3 , закрито, у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_4 , складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, на підтвердження чого надав копію постанови від 31.03.2020 року (а.с. 6-11).

Як вбачається, компетентна особа органу досудового розслідування одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження не вирішили питання про скасування арешту майна відповідно до частини третьої статті 174 КПК України.

Суд вважає, що правовідносини у даній справі є подібними тим, які були предметом розгляду у справі № 727/2878/19, у якій Великою Палатою Верховного Суду було зроблено висновок щодо того, що питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Зокрема Велика Палата зазначила, що частиною першою статті 1 КПК України 2012 року встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Правовідносини щодо арешту майна, накладеного в межах кримінального провадження, регулюються главою 17 КПК України 2012 року. За змістом статті 173 цього Кодексу питання про накладення арешту на майно вирішують слідчий суддя або суд.

Підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (частина перша статті 174 КПК України 2012 року).

Отже, у випадках, визначених вказаною статтею, власник або інший володілець майна під час досудового розслідування не позбавлений права звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна.

Згідно із частиною третьою статті 174 КПК України 2012 року прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації.

Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначене судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (частина четверта статті 174 КПК України 2012 року).

Втім, частини третя та четверта статті 174 КПК України 2012 року регулюють порядок вирішення питання про скасування арешту майна у двох випадках: судом - за наслідками розгляду кримінальної справи та прокурором - одночасно з винесенням ним постанови про закриття кримінального провадження. Натомість у цій справі кримінальне провадження закрив постановою слідчий, який згідно з приписами КПК України 2012 року, на відміну від прокурора, не наділений повноваженнями скасовувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування.

Згідно із частиною третьою статті 26 КПК України 2012 року слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Окремою формою судової діяльності відповідно до КПК України 2012 року є судовий контроль, який реалізує слідчий суддя, за додержанням законів органами досудового розслідування та прокурором. Зміст і характер судового контролю в межах кримінального процесу пов`язаний передусім із необхідністю забезпечення прав і свобод людини як на стадії досудового розслідування кримінального провадження, так і після його закінчення.

На слідчого суддю покладена функція судового контролю за дотриманням прав і свобод осіб у кримінальному провадженні, зокрема, під час досудового розслідування (пункт 18 частини першої статті 3 КПК України 2012 року), і він наділений повноваженнями накладати арешт на майно та його скасовувати (статті 173 і 174 цього Кодексу). Крім того, у КПК України 2012 року немає заборони ініціювати перед слідчим суддею, коли кримінальне провадження вже закрив слідчий, питання про скасування арешту на майно, накладеного під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді на підставі приписів цього Кодексу. З огляду на вказане, беручи до уваги відсутність у слідчого повноважень, при закритті кримінального провадження самостійно скасувати арешт, накладений на майно ухвалою слідчого судді, Велика Палата Верховного Суду вважає, що для гарантування прав і свобод осіб, на майно яких ухвалою слідчого судді за КПК України 2012 року накладений арешт у кримінальному провадженні, саме слідчий суддя, здійснюючи судовий контроль, повноважний за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна в порядку, передбаченому частиною другою статті 174 цього Кодексу, вирішити питання про скасування такого арешту після закриття слідчим кримінального провадження.

Таким чином, у разі, якщо арешт на майно накладено в порядку, передбаченому КПК України 2012 року, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право на майно, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, а останнє закрив своєю постановою слідчий, має право звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту в порядку кримінального судочинства. Такий порядок захисту права на майно є ефективним, оскільки забезпечить відновлення права власника або іншого володільця майна, на яке був накладений арешт слідчим суддею у кримінальному провадженні.

На підставі наведеного Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, відповідно до якого питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Як вже було зазначено вище, арешт на майно позивача було накладено в рамках кримінального провадження №0000884 від 15.10.2019 року, тобто за правилами КПК України від 2012 року.

Крім того, як свідчать матеріали справи, постанову про закриття кримінального провадження №0000884 від 15.10.2019 року було винесено старшим слідчим.

Щодо посилань позивача на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 №372/2904/17-ц, до в цьому випадку слід виходити з того, що у разі коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому її рішенні, згідно із частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди мають враховувати той висновок, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, у якій зафіксований відступ від попереднього (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц (пункт 88), від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 93), від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 27.3)).

Враховуючи сформульований у постанові висновок у справі №727/2878/19 про необхідність вирішення за правилами кримінального судочинства питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року, та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції суду за таких обставин та з огляду на те, що Велика Палата Верховного Суду відступила від її висновку, сформульованого в пункті 49 постанови 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц, у частині того, що питання про скасування арешту майна, накладеного за КПК України 2012 року, після закриття слідчим кримінального провадження слід вирішувати за правилами цивільного судочинства, суд дійшов висновку про врахування постанови у справі № 727/2878/19 .

Крім того у вищезазначеній постанові, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства.

Згідно зі ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Враховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладений у постанові від 30.06.2020 року по справі № 727/2878/19, а також з урахуванням того, що арешт на майно позивача було накладено за правилами КПК України 2012 року, а саме 08.11.2019 року, приймаючи до уваги те, що постанову про закриття кримінального провадження винесено слідчим, в той час, як питання щодо скасування арешту з майна, не скасованого після закриття кримінального провадження вирішується слідчим суддею в порядку передбаченому статтею 174 цього Кодексу, суд дійшов висновку, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, враховуючи, що питання щодо скасування арешту з майна, не скасованого після закриття кримінального провадження вирішується слідчим суддею в порядку передбаченому статтею 174 цього Кодексу, провадження у справі слід закрити, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі наведено та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про звільнення майна з-під арешту - закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Корольовський районний суд м.Житомира протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О. Й. Адамович

Дата складання повної ухвали:01.12.2020.