Провадження № 2/643/3526/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2020 Московський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді Єрмак Н.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження за наявними у справі матеріалами цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право приватної власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка придбана у шлюбі та виключити квартиру з об`єктів спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 07.12.1991 року між сторонами було укладено шлюб. Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 17.05.2019 року шлюб розірвано. У спадщину від батьків він отримав частину житлового будинку. 12.01.2016 року вказана частина будинку була продана. Того ж дня, 12.01.2016 року ним була придбана спірна квартира. Квартира була набута ним під час його перебування у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, а відтак в силу норм Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя. Вказані обставини унеможливлюють його право вільно розпоряджатися своєю особистою приватною власністю, а тому просить суд визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження, тощо) не застосовувалися.

Відзив на позов відповідач у встановлений строк не надала.

Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що з 07 грудня 1991 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний 17 травня 2019 року рішенням Київського районного суду м.Харкова.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 листопада 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Чортківської районної державної нотаріальної контори Лола Ю.В., вбачається, що позивач отримав у спадщину після смерті ОСОБА_2 1/4 частину будинку АДРЕСА_2 , також, 1/4 вказаного будинку отримала у спадщину після смерті ОСОБА_2 ОСОБА_3

20.01.2016 року укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_4 придбала 1/2 частини будинку АДРЕСА_2 у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , продаж 1/2 частини квартири вчинено за 875000,00 грн.

За кошти, отриманні від продажу належної йому частини будинку, 20.01.2016 року позивач купив у ОСОБА_5 за 400000,00 гривень квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 20 січня 2016 року.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Аналогічний висновок зроблено і у п.24 постанови Пленуму ВСУ №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі №6-801цс16 та від 12.10.2016 року у справі №6-846цс16, які є обов`язковими для застосування у подібних правовідносинах.

Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджене з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі № 6-1568цс16).

В даному випадку, позивачем надано переконливі докази на підтвердження того, що зазначена квартира є його особистою приватною власністю, тому суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню шляхом визнання зазначеної квартири особистою приватною власністю позивача.

Разом з цим, відповідачем не було заявлено зустрічних позовних вимог про поділ майна подружжя, тому позовні вимоги в частині виключення квартири з об`єму майна, що придбано у шлюбі, задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10-13,76-81,89, 141, 264-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2955 (дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят п`ять) 00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя: Н.В.Єрмак