Справа номер 489/6477/19 Головуючий суду першої інстанції Рум`янцева Н.О.
Провадження номер 22-ц/812/1962/20 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2020 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Колосовою О. М.,

за участі відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2020 року, ухвалене о 13 год 15 хв під головуванням судді Рум`янцевої Н. О. в приміщенні суду в м.Миколаєві, повний текст якого складено 30 вересня 2020 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

03 грудня 2019 року ОСОБА_2 подав вищезазначений позов, який обґрунтовував наступним.

27 квітня та 20 серпня 2011 року між ним та ОСОБА_5 було укладено два договори позики, за умовами яких ОСОБА_5 отримав 94 000 доларів США, які ним повернуті не були.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Після його смерті спадщину прийняли відповідачі, за ініціативою яких постановою апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2017 року вищезазначені договори було визнано недійсними.

ОСОБА_2 вказував, що внаслідок прийняття спадщини до відповідачів перейшов обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих ОСОБА_5 , в порядку реституції за ст.216 ЦК України в межах вартості отриманої спадщини, а саме 482 067,16 грн, що еквівалентно 19 130 доларів США.

Крім того відповідачі повинні відшкодувати йому три відсотка річних, визначених ст.625 ЦК України, у сумі 36 690 грн, оскільки з 29 березня 2017 року у них виник обов`язок щодо повернення коштів за договором в порядку реституції.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку на його користь 482 067,16 грн та три відсотки річних в сумі 36 690 грн.

Під час розгляду справи ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 липня 2020 року, яка залишена без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року, забезпечено позов ОСОБА_2 шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та транспортні засоби: МАN 18224 номерний знак НОМЕР_1 , МАN 14264 номерний знак НОМЕР_2 , МАN 18225 номерний знак НОМЕР_3 , МАN 12262 номерний знак НОМЕР_4 , МАN 18264 номерний знак НОМЕР_5 , МАN 18224 номерний знак НОМЕР_6 , МАN 12192 номерний знак НОМЕР_7 , Audi А4 номерний знак НОМЕР_8 , ВМW 740і номерний знак НОМЕР_9 , Volkswagen LT45 номерний знак НОМЕР_10 .

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що спадкодавець ОСОБА_5 , маючи на момент укладення договорів позики стійкий психічний розлад, не усвідомлював значення своїх дій, у зв`язку з чим ці договори було визнано недійсними. Спадкоємці не можуть нести відповідальність за правочин, стороною якого вони не були, та який визнаний недійсним внаслідок неосудності однієї зі сторін, відповідно й посилання позивача на обов`язок повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину за ч.1 ст.216 ЦК України в межах вартості отриманої спадщини, безпідставне.

Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошувала на законності та обґрунтованості рішення суду та безпідставності апеляційної скарги.

У суді апеляційної інстанції зазначений відповідач підтримала доводи свого відзиву і просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 .

Інші учасники справи, а також представники позивача та відповідача ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце розгляду справи.

Представник позивача ОСОБА_6 особисто 15 грудня 2020 року подав до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням його на стаціонарному лікуванні. Однак, доказів цього суду не представив.

Судом було відмовлено у задоволенні клопотання, оскільки відповідно до вимог ст.42, 372 ЦПК України учасником справи є позивач, відповідач та треті особи. Суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Клопотання про відкладення розгляду справи від позивача ОСОБА_2 суду апеляційної інстанції не надходило. Неявка його представника до суду не перешкоджає розгляду справи. До того ж вказаний представник належних доказів поважності своєї відсутності суду не представив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 27 квітня та 20 серпня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договори позики, за умовами яких останній отримав 94 000 доларів США.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Спадщину після його смерті прийняли дружина ОСОБА_1 1/5 частка, донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 1/5 частка та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 3/5 частки (батьки спадкодавця ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відмовилися від спадщини на користь онука).

9 листопада 2012 року відповідачі отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на: нежитловий об`єкт по АДРЕСА_2 вартістю 336 000 грн; двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 вартістю 107 000 грн; транспортний засіб марки MAN, моделі 18 225 MLRC, 2002 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_11 , тип ТЗ-Вантажний фургон-С, реєстраційний номер НОМЕР_3 , вартістю 115 356,49 грн.; транспортний засіб марки MAN, моделі 14 264, М2000, 1996 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_12 , тип ТЗ-Вантажний фургон-С, реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 84 976,86 грн.; транспортний засіб марки MAN, моделі 12 262, 1997 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) НОМЕР_13 , тип ТЗ-Вантажний фургон-С, реєстраційний номер НОМЕР_4 , вартістю 108 692,65 грн.

Згідно з спадковою справою ОСОБА_5 до нотаріуса з претензіями зверталися троє кредиторів: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ПАТ «Укрсиббанк».

Позивач ОСОБА_2 до нотаріуса з претензією до спадкоємців не звертався. 15 лютого 2013 року ним подавався позов до них про стягнення коштів за договорами позики.

29 листопада 2012 року нежитловий об`єкт по АДРЕСА_2 був проданий відповідачами ОСОБА_9 за 400 000 грн.

Згідно з квитанцією від 29 листопада 2012 року претензію ПАТ «Укрсиббанк» було задоволено на суму 37 210,54 дол.США, що еквівалентно 297 423,85 грн.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 07 травня 2015 року позов ОСОБА_10 до ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено. З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_10 стягнуто 266 970 грн, з ОСОБА_1 як спадкоємця та законного представника неповнолітньої ОСОБА_4 177 980 грн.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2017 року вищезазначені договори позики визнано недійсними у зв`язку з тим, що ОСОБА_5 на момент їх укладення страждав на стійкий хронічний шизоафективний розлад і за своїм психічним станом не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Отже, загальна вартість спадкового майна, отриманого відповідачами у спадщину, становить 816 026 грн. (400 000 грн реальна вартість нежитлового об`єкту по АДРЕСА_3 356,49 грн MAN реєстраційний номер НОМЕР_3 + 84 976,86 грн MAN реєстраційний номер НОМЕР_2 + 108 692,65 грн MAN реєстраційний номер НОМЕР_4 ).

Залишкова вартість спадкового майна становить 73 652,15 грн. (816 026 грн. 297 423,85 грн. 444 950 грн).

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 204 ЦК України передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з нормами ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правові наслідки недійсності правочину встановлені нормами статті 216 ЦК України, які регламентують, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права й обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті(стаття 1216 ЦК України).

Норми Книги 6 «Спадкове право» ЦК України (статті 1231, 1281, 1282) визначають обов`язок спадкоємців задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 у повному обсязі не відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Досліджені докази та вищевикладені норми законодавства свідчать про наявність у відповідачів обов`язку повернути позивачу в порядку реституції, визначеної у статті 216 ЦК України, 73 652,15 грн (вартість спадкового майна, яке залишилося після сплати боргів спадкодавця).

Вказана сума підлягає стягненню з відповідачів у розмірі, який відповідає його частці у спадщині: з ОСОБА_3 44 191,29 грн, з ОСОБА_1 14 730,43 грн., з ОСОБА_1 як законного представника малолітньої ОСОБА_4 14 730,43 грн.

Стаття 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 березня 2020 року у справі №500/4441/15-ц висловив думку про можливість застосування реституції при визнанні договорів недійсними у межах вартості спадкового майна, одержаного у спадщину спадкоємцями спадкодавця, який був стороною договору, що визнаний недійсним.

Що ж стосується вимог позивача про стягнення з відповідачів з 29 березня 2017 р. (день набрання чинності судовим рішенням про визнання договорів позики недійсними) трьох відсотків річних на підставі ст.625 ЦК України, то вказані вимоги задоволенню не підлягають.

Зазначена стаття передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сума боргу, яка підлягала стягненню з відповідачів у порядку реституції на вказану дату визначена не була, а отже і застосування статті 625 ЦК України за вказаний позивачем термін є неможливим.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 на суму 73 652,15 грн.

Оскільки рішення суду скасоване, а позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково на 14%, то з відповідачів в силу вимог ст.141 ЦПК України підлягає стягненню на його користь судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції на суму: з ОСОБА_3 1124,68 грн, з ОСОБА_1 374,89 грн, з ОСОБА_1 як законного представника малолітньої ОСОБА_4 374,89 грн.

У суді першої інстанції позивачем було сплачено за подання позову 5187,60 грн судового збору, за подання заяви про забезпечення позову 420,40 грн судового збору. У суді апеляційної інстанції за подання апеляційної скарги позивачем було сплачено 7781 грн судового збору.

Керуючись ст.ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 15 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у порядку реституції 44 191,29 грн, а також судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції у сумі 1124,68 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у порядку реституції 14 730,43 грн, а також судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції у сумі 374,89 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 як законного представника малолітньої ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 у порядку реституції 14 730,43 грн, а також судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції у сумі 374,89 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 17 грудня 2020 року.