Провадження № 2/522/2398/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року Приморський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі судового засідання Шеян І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, по котрій просить суд в рахунок погашення заборгованості, яка виникла за Кредитним договором № 014/0059/74/65471 від 13.09.2006 року у сумі 82 440 дол. США 59 центів, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на: квартиру загальною площею 29,4 кв.м., житловою площею 17,8 кв. м., шляхом продажу її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, стягнути з відповідача суму судових витрат на сплату судового збору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.09.2006 року між АППБ «Аваль» (правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/0059/74/65471. Відповідно до умов вказаного договору відповідач отримав кредит у сумі 46 500 дол. США з розрахунку 11,5% річних за користування кредитом на строк до 13.09.2019 року. Також 19.09.2006 року між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 передала у іпотеку нерухоме майно, а саме а саме квартиру загальною площею 29,4 кв.м., житловою площею 17,8 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 18.05.2011 року в справі 2-2753/11 позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за Кредитним договором № 014/0059/74/65471 від 13.09.2006 року.

Оскільки наразі рішення суду не виконане, позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою суду від 02 серпня 2019 року справу прийнято суддею до свого провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 16 жовтня 2019 року.

У підготовче засідання 16 жовтня 2019 року сторони не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неможливості прибуття до судового засідання не повідомили, у зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 13 листопада 2019 року.

У підготовче засідання 13 листопада 2019 року з`явився представник позивача, позовні вимоги підтримав. Відповідач до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неможливості прибуття до судового засідання не повідомив. Судом протокольно, без видалення до нарадчої кімнати, постановлено закінчити підготовче провадження, призначено справу до судового розгляд по суті на 05 лютого 2020 року.

У судове засідання 05 лютого 2020 року сторони не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неможливості прибуття до судового засідання не повідомили, у зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 31 березня 2020 року.

31 березня 2020 року від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без особистої участі сторони позивача.

У судове засідання 31 березня 2020 року сторони не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неможливості прибуття до судового засідання не повідомили, у зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 27 липня 2020 року.

У судове засідання 27 липня 2020 року з`явився представник позивача. Відповідач до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неможливості прибуття до судового засідання не повідомив. Справа слуханням відкладена на 02 листопада 2020 року.

Судове засідання 02 листопада 2020 року відкладене на 08 грудня 2020 року у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному.

У судове засідання 08 грудня 2020 року учасники справи не з`явились, про дату та час слухання справи сповіщались належним чином. Суд, з урахуванням наявності заяви від позивача про розгляд справи без особистої участі сторони позивача, вважає за можливе розглядати справу без особистої участі учасників справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 13.09.2006 року між АППБ «Аваль» (правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/0059/74/65471.

Відповідно до умов вказаного договору відповідач отримав кредит у сумі 46 500 дол. США з розрахунку 11,5% річних за користування кредитом на строк до 13.09.2019 року.

19 вересня 2006 року між сторонами в забезпечення виконання зобов`язань укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 передала у іпотеку нерухоме майно, а саме а саме квартиру загальною площею 29,4 кв.м., житловою площею 17,8 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У звя`зку із невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від № 014/0059/74/65471 від 13 веерсня 2006 року рішенням Київського районного суду міста Одеси від 18.05.2011 року в справі 2-2753/11 позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за Кредитним договором № 014/0059/74/65471 від 13 вересня 2006 року.

Оскільки наразі рішення суду не виконане, позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки містить стаття 33 Закону України «Про іпотеку».

Так, відповідно до абзацу 1 вказаної статті у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк.

Частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, що діяла на час укладення договору іпотеки, далі - Закон № 898-ІV) передбачала право сторін іпотечного договору на позасудове вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, що містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або окремого договору про задоволення його вимог.

Статтею 37 зазначеного Закону (у цій же редакції) визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, (до якого згідно з частиною другою статті 36 прирівнюється відповідне застереження в договорі іпотеки), є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

З аналізу змісту наведених норм у їх поєднанні вбачається, що за Законом застереження в іпотечному договорі прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовстановлюючим документом.

Відповідно до частини 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» № 800-VI (далі - Закон № 800-VI), який набрав чинності 14.01.2009, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмети іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Нова редакція статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», викладена у підпункті 17 пункту 4 розділу ІІІ «Перехідні положення» Закону № 800-VI, не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх.

Аналіз наведених норм, як і Закон № 800-VI в цілому, не дає підстав вважати, що законодавець із прийняттям названого закону обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 10.10.2011 у справі № 21-131а11 та від 18.09.2012 у справі № 21-236а12.

Таких же висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21.02. 2018 у справі № 915/297/17 та від 31.07.2018 у справі № 826/9658/15 (адміністративне провадження № К/9901/3238/18).

Отже, законодавцем визначено як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент набуття, на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

При цьому, як у позовній заяві, так й у долучених письмових доказах відсутні будь-які відомості про проведення такої оцінки.

Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку», яка має назву «Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки» (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

За змістом статті 18 Закону № 1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 9,15 Закону № 1952-IV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, та статті 37 Закону № 898-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачем не було направлено відповідачу повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Оскільки жодної дії з боку позивача, направленої на встановлення місця проживання відповідача, станом на 2020 рік та виконання наведених обов`язків - здійснено не було, суд вважає таку позицію позивача неспроможною та такою, що однозначно свідчить про недотримання ним процедури позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, визначеної п. 61 Порядку 1127.

Дана позиція суду узгоджується в висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.04.2019 у справі №638/20000/16-ц відповідно до якої для реєстрації права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, до державного реєстратора має звернутись належна особа - іпотекодержатель, та надати документи, які підтверджують:

- направлення та вручення іпотекодавцю вимоги про усунення порушень;

- сплив 30-денного терміну з моменту отримання іпотекодавцем вимоги про усунення порушень.

Крім того, суд зазначає, що для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, здійснюється при умові, що у письмовій вимозі має бути зазначена інформація про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна та повинна бути проведена оцінка майна предмету іпотеки на момент переходу права власності.

Дана позиція суду узгоджується в висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №306/2053/16-ц.

Жодної інформації про вартість майна, за якою мало відбуватися зарахування вимог, з урахуванням того, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна, суду не надано.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду висловленої у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону, може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Проте звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

У даному випадку, суд бере до уваги висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 по справі 643/17966/14-ц, де зазначено, що Банк обрав не правильний спосіб захисту своїх порушених прав.

Отже, Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем з укладенням договору купівлі-продажу будь-яким способом із наданням йому всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, є неправильним, оскільки сторонами у договорі іпотеки визначено, що судовий спосіб звернення стягнення застосовується у випадку, коли позасудове врегулювання не привело до задоволення вимог іпотекодержателя в повному обсязі. Відповідних доказів, які б підтверджували виникнення перешкод для іпотекодержателя у реалізації позасудового способу звернення стягнення на підставі іпотечного застереження у договорі іпотеки, позивачем суду не подано. Отже, позивачем не обґрунтовано порушення, невизнання або оспорювання права, за захистом якого він звернувся до суду.

Аналогічний правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 12.05.2019 (провадження № 14-112цс19) та від 12.06.2019 (провадження № 14-48цс19).

З огляду на наведені висновки, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки позивач обрав неналежний спосіб захисту його прав іпотекодержателя, оскільки сторони передбачили у договорі іпотеки застереження, згідно з яким позивач має можливість самостійно звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу третій особі.

Відповідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи наведене, судом не знайдено підстав для задоволення позовних вимог АТ «Райффайзен Банк Аваль», тому, керуючись вимогами ст. 141 ЦПК України, суд залишає сплачений судовий збір на позивачеві.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 43, 49, 76, 247, 258-260, 268, 287, 288 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення суду складено 21 грудня 2020 року.

Суддя: Ю.Б. Свячена