судді Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Усика Г. І.
справа № 2- 4688/11
провадження № 61-9152св19
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року у складі судді Шум Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д., у цивільній справі № 2-4688/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та стягнення додаткових витрат на утримання дитини,
Стислий виклад вимог заявника
У жовтні 2018 року державний виконавець Франківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Калинець Х. Р. (далі - державний виконавець) звернулася до суду з поданням про визначення частки майна боржника ОСОБА_1 у спільному майні, у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , як на 1/2 частку.
На обгрунтування заявлених вимог зазначала, що ОСОБА_1 не виконує рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2011 року про стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дочки
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі якого видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження. Станом на 01 жовтня 2018 року заборгованість боржника по сплаті аліментів становить 86 157, 37 грн. Боржник за трудовими та цивільно-правовими договорами не працює, пенсії не отримує, у нього відсутні рахунки у банківських установах, а також зареєстрований на праві власності автотранспорт.Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 58,2 кв. м., житловою площею 31,5 кв. м. Визначення частки у праві власності на зазначене нерухоме майно, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення з боржника заборгованості по сплаті аліментів.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року, подання державного виконавця задоволено.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановив, що боржник умисно ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 14 червня 2011 року, а наявного майна боржника недостатньо для погашення заборгованості в повному обсязі.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві приватної спільної сумісної власності належить боржнику ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Доводи заявника про те, що зазначена квартира придбана за кошти матері боржника - ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки матеріали справи не містять відповідних доказів.
Суд апеляційної інстанції констатував, що, визначаючи частку майна боржника ОСОБА_1 у спільній сумісній власності з ОСОБА_4 , суд першої інстанції правильно виходив з рівності часток двох співвласників, та правомірно визначив її розмір як 1/2 частину, урахувавши відсутність інформації про те, що частки у спільній сумісній власності є іншими.
Доводи заявника про неналежне повідомлення боржника про дату, час та місце розгляду судом першої інстанції подання державного виконавця суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки за правилами статті 443 ЦПК України неявка учасників справи не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника, явка ОСОБА_1 судом не визнавалася обов`язковою, судову повістку направлено судом завчасно.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні подання державного виконавця.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неналежно повідомив про дату, час та місце розгляду подання державного виконавця, оскільки судову повістку отримано заявником у день призначеного судового засідання.
Щодо визначення частки боржника у спільному майні, вважав, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили, за рахунок яких коштів придбана квартира АДРЕСА_1 , яка є особистою приватною власністю його матері ОСОБА_4 , оскільки придбана за її особисті кошти.
Також вказував на те, що суди в порушення норм процесуального права не залучили до участі у розгляді подання дежавного виконавця, іншого співвласника квартири ОСОБА_4 , що призвело до порушення її прав та інтересів.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У липні 2019 року надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_2 просила касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін. Вказувала на те, що боржник взагалі не виконував рішення суду про стягнення аліментів, та всіляко, у тому числі шляхом подання безпідставних позовів про припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, намагається уникнути виконання судового рішення. Його посилання на несвоєчасне отримання ним судової повістки-повідомлення є безпідставним, оскільки представники боржника, які представляють його інтереси, проживають у місті Києві, боржник фактично проживає неподалік міста Києва у Броварському районі, за 40 км від Києва, а тому при бажанні вони могли бути присутніми при розгляді справи в суді першої інстанції. Доводи заявника про належність квартири АДРЕСА_1 виключно його матері ОСОБА_5 , не відповідають дійсності, оскільки судовими рішеннями у справі № 465/1982/14 встановлено, що зазначена квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Зауважила, що на розгляді у Верховному Суді перебуває її касаційна скарга на постанову Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2018 року, якою скасовано рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/4 частину спірної квартири.
Постановою Верховного Суду у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року скасовано, ухвалено нове рішення.
У задоволенні подання державного виконавця Франківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Калинець Х. Р. про визначення частки майна боржника у цивільній справі № 2-4688/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та стягнення додаткових витрат на утримання дитини, відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
З такими висновками колегії суддів Верховного Суду не погоджуюся, у зв`язку з чим відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України викладаю окрему думку.
Скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій, колегія суддів виходила з того, що суди першої та апеляційної інстанцій у справі, яка переглядається, не вправі були вирішувати та задовольняти подання державного виконавця про визначення частки у майні боржника за наявності між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 спору щодо права власності квартиру АДРЕСА_1 , а тому подання державного виконавця підлягало залишенню судом без розгляду.
На обгрунтування зазначеного висновку, колегія суддів послалася на постанову Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 2-3866/11, якою частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2 , скасовано постанову Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2018 року в частині вирішення позовної вимоги про поділ 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , та залишено в цій частині в силі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2013 року. В іншій частині постанову Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2018 року залишено без змін.
На час звернення державного виконавця до суду з поданням про визначення частки у майні боржника, та його вирішення в судах попередніх інстанцій, була чинною постанова Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 ,
ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у праві власності на спірну квартиру. Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_2 оскаржила його в касаційному порядку до Верховного Суду. На час ухвалення оскаржуваних судових рішень касаційна скарга ОСОБА_2 не була розглянута. Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, як ОСОБА_1 у апеляційній скарзі вказував на наявність спору щодо зазначеного нерухомого майна, так ОСОБА_2 , оскаржуючи постанову Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2018 року, фактично не погоджувалася з відсутністю у неї права на частку у праві власності на спірну квартиру, а отже за належного встановлення судами попередніх інстанцій усіх істотних обставин при вирішенні подання державного виконавця про визначення частки у майні боржника, можливо було встановити наявність спору між співласниками щодо розміру частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , що відповідно до правового висновку викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06 жовтня 2020 року у справі № 2-24/494-2009 (провадження № 12-4гс20) є підставою для звернення державного виконавця з таким поданням (позовною заявою) в порядку позовного провадження. Таким чином, за наявності між учасниками справи спору щодо права власності на квартиру АДРЕСА_1 , суди попередніх інстанцій повинні були з наведених підстав залишити подання державного виконавця без розгляду, роз`яснивши йому право звернення до суду із зазначеним позовом в порядку позовного провадження.
Щодо оцінки Верховним Судом збереження процесуальної можливості нового розгляду подання державного виконавця про визначення розміру частки майна боржника.
Ухвалюючи у справі нове судове рішення про відмову у задоволенні подання державного виконавця про визначення частки у майні боржника, Верховний Суд урахував, що у справі, яка переглядається, ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 15 травня 2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року, виконавчий лист, виданий 14 червня 2011 року Святошинським районним судом міста Києва у цивільній справі № 2-4688/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та стягнення додаткових витрат на утримання дитини, визнано таким, що не підлягає виконанню.
Вважаю такий висновок помилковим, оскільки, а ні на час постановлення ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 17 грудня 2018 року, а ні на час ухвалення постанови Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року, а ні на час звернення ОСОБА_1 з касаційною скаргою, виконавчий лист про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини, не був визнаний таким, що не підлягає виконанню (ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 15 травня 2019 року, якою було визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню набрала законної сили 14 вересня 2019 року), а тому встановлені зазначеною ухвалою обставини, а також постанова державного виконавця від 04 жовтня 2019 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 42781885 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4688/11, виданого 14 червня 2011 року Святошинським районним судом м. Києва, з підстав передбачених пунктом 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», не могли бути ураховані судами попередніх інстанції при ухваленні оскаржуваних судових рішень.
За загальним правилом, визначеним статтею 400 ЦПК України, касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку законність та обгрунтованість судових рішень у межах доводів та вимог касаційної скарги, та у межах вимог заявлених у суді першої інстанції.
Наявність, на час розгляду Верховним Судом касаційної скарги ОСОБА_1 , постанови державного виконавця від 04 жовтня 2019 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 42781885 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4688/11, виданого 14 червня 2011 року Святошинським районним судом м. Києва, з підстав передбачених пунктом 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» унеможливлює реалізацію подання державного виконавця про визначення частки у майні боржника. Разом з тим, зазначене не може бути самостійною підставою для відмови у задоволенні подання державного виконавця, оскільки на час ухвалення оскаржуваних судових рішень та подання касаційної скарги, виконавчий документ не визнавався таким, що не підлягає виконанню, і касаційна скарга не містить таких доводів.
Зважаючи на наявність між сторонами виконавчого провадження спору щодо розміру часток у праві власності на квартиру
АДРЕСА_1 , процесуально правильним було б, на мою думку, скасування оскаржуваних судових рішень із залишенням без розгляду подання державного виконавця про визначення частки у майні боржника, що відповідає загальним положенням та завданням цивільного судочинства.
Суддя: Г. І. Усик