КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
761/2122/2019 Доповідач-Чобіток А.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2019 року в справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,-

у с т а н о в и в:

У січні 2019рокупозивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 03.09.2007року врозмірі 37056,67грн. та судові витрати по справі в розмірі 1762 грн. 00 коп.. Зазначав, що відповідач отримав кредит у розмірі 8700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підписав заяву, чим підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на офіційному сайті банку www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач не виконує належним чином умови укладеного договору, що спричинило виникнення заборгованості за кредитом станом на 13.11.2018року, що складається із заборгованості за тілом кредиту - 2 535, 38 грн., заборгованість за відсотками - 9 181, 27 грн., заборгованість за пенею - 23 317,32 грн., штраф (фіксована частина) - 250 грн., штраф (процентна складова) - 1 751,70 грн., що разом становить 37 035,67 грн..

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №б/н від 03.09.2007 року в розмірі 2 535, 38 грн. та 1762 грн. судового збору. У решті вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яке скасувати в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог про стягнення відсотків та штрафу. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. Суд першої інстанції встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, не мав підстав відмовляти у стягненні відсотків за користування кредитом та штрафу, оскільки сторонами було погоджено розмір відсотків за користування кредитом - 3,0 % на місяць, про що зазначено в Заяві від 03.09.2007, вказано розмір бажаного кредитного ліміту на день підписання, тип кредитної картки «Універсальна» 30 днів пільгового періоду, базова процентна ставка - 3,0 % на залишок заборгованості, дату отримання картки та пін - коду до неї, та нарахування штрафу за порушення зобов`язання за договором в розмірі 250 грн. + 5 % від суми позову. Уважає , що неможе бути взята до уваги позиція Верховного СудуВеликої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки зазначена правова позиція викладена в конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувалися такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб. У даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався, не визнавався недійсним.Відповідач, підписуючи анкету-заяву від 03.09.2007 року, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами.

Відзив на вказану апеляційну скаргу від відповідача не надходив.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши дану справу суд першої інстанції установив, що 03 вересня 2007 року, на підставі заяви відповідача, між сторонами було укладено договір № б/н шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у позивача. У заяві вказана відмітка, про те, що позичальник бажає отримати картку "Універсальна, 30 днів пільгового періоду". Також у заяві вказано, що базова відсоткова ставка на момент підписання становить 3 % на місяць. Термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії кредитної картки. Зазначена заява викладена російською мовою.

До позовної заяви банк додав Витяг тарифів обслуговування кредитних кредит «Універсальна» 30 днів пільгового періоду. До позовної заяви позивачем також долучено Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанк, « Ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті: https://privatbank.ua/terms/.

Виходячи з положень ЦПК України суд не може прийняти вказаний документ як належний та допустимий доказ, щодо укладеного сторонами договору та його умов, оскільки договір ( заяву) було підписано позичальником 03.09.2007 р., а у долученому до позову Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в розділі «Загальні положення» вказані дані про ПАТ КБ «Приватбанк», що діє на підставі ліцензії НБ України № 22 від 29.07.2009 року. Дана обставина свідчить про те, що Витяг з Умов та правил долученого в редакції, яка діяла після липня 2009 р..

Згідно з наданим стороною позивача розрахунком заборгованості, станом на 13 листопада 2018 року, відповідач має заборгованість за кредитом - 2 535, 38 грн., заборгованість за відсотками - 9 181, 27 грн., заборгованість за пенею - 23 317,32 грн., штраф (фіксована частина) - 250 грн., штраф (процентна складова) - 1 751,70 грн., що разом становить 37 035,67 грн..

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Виходячи із наявних у матеріалах справи доказів та пославшись на вказані вище норми закону, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 2 535, 38 грн. як фактично отримані та використані позичальником кошти, але в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому суд уважав, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Щодо стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитними коштами та штрафних санкцій суд зазначив, що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», в період - з часу виникнення спірних правовідносин (03 вересня 2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (13 грудня 2018 року направлено до суду поштовою кореспонденцією).

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг позивача, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

За таких обставин, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки не підтверджують зазначених обставин.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, дослідивши її матеріали, суд апеляційної інстанції уважає, що рішення суду не можна визнати законним та обґрунтованим в повному обсязі.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є зокрема неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права ( ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача відсотків за користування кредитом, пені та штрафних санкцій, з підстав зазначених судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції у частині стягнення з відповідача на користь позивача 2 535, 38 грн. фактично отриманих коштів з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Звернувшись з даним позовом до суду першої інстанції та посилаючись на обставини зазначені вище, до позову АТ КБ «ПриватБанк» додав копію Заяви, яка складається з п`яти пунктів, підписану ОСОБА_1 03.09.2007 року, відповідно до якої ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанку, ОСОБА_1 просив відкрити рахунок та надати йому нижче наведені послуги - у графі «Виявляю бажання оформити на своє ім`я кредитку»: «Кредитка «Універсальна» 30 днів льотного періоду у гривнях, при цьому бажаний розмір кредитного ліміту не вказано. Також додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які не датовані та відповідачем не підписані, а також розрахунок заборгованості за договором №б/н від 03.09.2007, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - ОСОБА_1 , станом на 31.08.2015, починаючи з 03.09.2007 року та розрахунок заборгованості за договором в сумі №б/н від 03.09.2007, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - ОСОБА_1 , станом на 13.11.2018, починаючи з 01.09.2015 року (а.с.5-47).

Як убачається із розрахунку заборгованості за договором в сумі №б/н від 03.09.2007, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - ОСОБА_1 , станом на 31.08.2015, наданого позивачем, то починаючи з 14.11.2007 року та по 15.08.2015 року відповідачем здійснено погашення на загальну суму 45 498,55 грн. (а.с.5-9).

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором в сумі №б/н від 03.09.2007, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - ОСОБА_1 , станом на 13.11.2018, то починаючи з 24.09.2015 року та по 30.11.2017 року відповідачем здійснено погашення на суму 9 593,82 грн. ( а.с.10-11).

Тобто, згідно із доданими позивачем до позову розрахунками на підтвердження позовних вимог, то починаючи з 14.11.2007 року та по 15.08.2015 року відповідачем сплачено 55 092,38 грн..

Велика Палата Верховного Суду в справі №342/180/17 від 03.07.2019 року висловила правову позицію, відповідно до якої, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічна норма міститься й у ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII (частина шоста статті 81). Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Також Велика Палата Верховного Суду зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 18 лютого 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). При цьому, Європейський суд неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996р. у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S.W.UK Roboto Condensed Light» проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Висновок Великої Палати Верховного Суду в справі №342/180/17 від 03.07.2019 року, наведений вище, приймався судом касаційної інстанції у аналогічній справі та із подібних правовідносин, від якого Велика Палата Верховного Суду не відступала, а отже підлягає застосуванню у даній справі.

Установлено, що відповідач за Заявою від 03.09.2007 року отримав кредитні кошти в розмірі 8700,00 грн., а отже позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Так, у позові АТ КБ «ПриватБанк» зазначає про те, що заборгованість відповідача за тілом кредиту складає 2 535,38 грн..

Стягуючи з відповідача на користь позивача 2 535,38 грн., яка визначена позивачем як заборгованість по тілу кредиту, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до розрахунків заборгованості, наданих позивачем, починаючи з 14.11.2007 року та по 15.08.2015 року ОСОБА_1 здійснив погашення на загальну суму 55 092,38 грн., що є більшим за суму фактично отриманих ним коштів (, унаслідок чого вимога банку до нього про стягнення фактично отриманої суми кредитних коштів є безпідставною.

Аргументи апеляційної скарги про незаконність рішення суду в частині відмови в стягненні процентів та штрафних санкцій на увагу не заслуговують з наступних підстав.

Як вже зазначалось вище, то на підтвердження укладення з відповідачем кредитного договору, позивачем надано копію Заяви, яка складається з п`яти пунктів, підписану ОСОБА_1 03.09.2007 року, відповідно до якої, ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанку, ОСОБА_1 просив відкрити рахунок та надати йому нижче наведені послуги - у графі «Виявляю бажання оформити на своє ім`я кредитку»: «Кредитка «Універсальна» 30 днів льотного періоду у гривнях, при цьому бажаний розмір кредитного ліміту не вказано. Після вказаної графи «Виявляю бажання оформити на своє ім`я кредитку» стоїть дата та підпис ОСОБА_1 .. За вказаною графою йде пункт 5 заяви «Банківські послуги», у якій невідомо ким зазначено базову проценту ставку кредиту 3 % у місяць на залишок заборгованості, щомісячна комісія % - не заповнена. При цьому, зазначена базова процента ставка кредиту 3 % у місяць на залишок заборгованості містить виправлення, які нічиїм підписом не застережені.

Крім того, після графи «Виявляю бажання оформити на своє ім`я кредитку», яка містить дату та підпис ОСОБА_1 , слідуючий за ним пункт 5 заяви «Банківські послуги», підпису ОСОБА_1 не містить, що дає підстави вважати, що даний пункт ним не заповнювався та чи був він заповнений до того, як відповідач поставив свій підпис у заяві, чи вже в подальшому, та чи був він з цим ознайомлений, невідомо, а тому неможна вважати, що ОСОБА_1 погоджувалась процентна ставка за користування грошима в розмірі 3 % в місяць.

При цьому графи «Відмітки банку», які слідують за пунктом 5 заяви, не містять посилань на посаду та особу, яка перевіряє повноту оформлених документів та дозволяє їх приймання на зберігання на позабалансовий облік та підпису особи, яка дозволяє приймання документів.

Окрім заяви від 03.09.2007 року позивачем додано до позову Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на той факт, що неможливо встановити з якими саме Тарифами банку був ознайомлений відповідач при зверненні з заявою до позивача, зважаючи на те, що додані позивачем Тарифи банку обслуговування кредитних карт «Універсальна» , також не датовані та не мають посилань на номер розпорядчого акту, яким вони були затверджені правлінням. Незрозуміло, які Тарифи банку діяли на момент звернення відповідача до банку з Заявою у вересні 2007 року, оскільки з тексту Тарифів доданих до позову вбачається, що вони стосуються часу 2012, 2013, 2014, 2015 років.

Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, доданих позивачем до позову, також не містять підпису відповідача.

При цьому , колегія суддів звертає увагу, що наданий позивачем Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містять дати їх затвердження, а тому, враховуючи , що з дня видачі кредиту по день звернення до суду пройшло дванадцять років, встановити з якими саме Умовами було ознайомлено ОСОБА_1 неможливо, враховуючи і ту обставину, що частина 6 статті 81 ЦПК України забороняє здійснювати доказування через припущення.

Крім того, доданий до матеріалів справи Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що діє на підставі Ліцензії Національного банку України №22 від 29.07.2009 року, проте як ОСОБА_1 звернувся із заявою 03.09.2007 року, тобто наданий позивачем при поданні позову Витяг з умов та правил надання послуг, на момент звернення відповідача з заявою про отримання кредиту, не міг існувати.

Будь-яких інших Умов та правил надання банківських послуг позивачем не надано.

Отже, відсутні правові підстави за наданих до позову позивачем доказів уважати, що сторони досягли істотних умов договору, унаслідок чого відсутні підстави вважати, що між сторонами в даній справі був укладений Договір про надання банківських послуг, у зв`язку з чим суд першої інстанції правильно відмовив позивачу у стягненні з відповідача відсотків та штрафних санкцій.

Крім того, звернувшись з даним позовом до суду першої інстанції та посилаючись на обставини зазначені вище, до позову АТ КБ «ПриватБанк» додав Заяву, підписану ОСОБА_1 03.09.2007 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданого Шевченківським РУГУ МВС в м. Києві 27.02.1996 року, ІПН НОМЕР_2 ( а.с.12).

До вказаної Заяви, позивачем додано світлокопію паспорта на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 дуже поганої якості, унаслідок чого встановити дату його видачі неможливо ( а.с.48-49).

Копії ідентифікаційного номера ОСОБА_1 , який підписав Заяву 03.09.2007 року та копії паспорта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_1 , виданого Шевченківським РУГУ МВС в м. Києві 27.02.1996 року, матеріали справи не містять.

Даний позов позивачем пред`явлено до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , документ серії НОМЕР_3 , виданий Шевченківським РВ ГУ ДМС України в м. Києві 16.01.2014 року.

Тобто, відомості з наданої позивачем Заяви щодо особи відповідача та відомості щодо особи, до якої пред`явлено вимоги, мають розбіжності.

Пред`явивши даний позов до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , документ серії НОМЕР_3 , виданий Шевченківським РВ ГУ ДМС України в м. Києві 16.01.2014 року, надавши на підтвердження доказів укладення останнього з ним договору Заяву, підписану 03.09.2007 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданого Шевченківським РУГУ МВС в м. Києві 27.02.1996 року, ІПН НОМЕР_2 з наданням світлокопії його паспорту серії НОМЕР_3 , виданий Шевченківським РВ ГУ ДМС України в м. Києві 16.01.2014 року , позивач будь-яких доказів того, що відповідач та особа, яка підписала Заяву, є однією особою, не надав.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 2 535,38 грн. з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк».

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2019 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 03.09.2007 року в розмірі 2 535,38 грн. та судового збору в розмірі 1762,00 грн. та ухвалити в означеній частині нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення 2 535,38 грн. грн. заборгованості за кредитом та судового збору в розмірі 1762,00 грн. залишити без задоволення.

У решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на підставі ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий: А.О. Чобіток

Судді: О.В. Немировська

Т.І. Ящук