КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/961/16 Головуючий 1 інстанція -Саломон О.Б.
Провадження № 22-ц/824/6626/2020 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 листопада 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сержанюка А.С., Березовенко Р.В.,

за участю секретаря: Шебуєва Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання недійсним договору позики,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до відповідача ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнавши за нею право власності.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбіз ОСОБА_1 з 06 серпня 2002 року по 08 грудня 2015 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_4 , 2004 року народження.

Зазначила, що у період шлюбу за рахунок спільних коштів сторонами було придбано майно, а саме - автомобіль Hyundai Tucson 2.0 CRDi GLS 4WD, 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1 (вартість автомобіля 375 000, 00 грн.);- грошові кошти у розмірі 170 000, 00 грн., що зберігаються на депозитному рахунку в ПАТ «Ощадбанк», який відкритий на ім`я ОСОБА_1 ; - грошові кошти у розмірі 20 000, 00 доларів США, що зберігаються на депозитному рахунку в ПАТ «Укргазбанк», який відкритий на ім`я ОСОБА_1 .

З урахуванням уточнень позовних вимог просила визнати недійсним договір позики, укладений 14 серпня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;

- стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 12 183,48 дол.США в якості поділу майна подружжя, а саме грошових коштів в розмірі 24 366, 95 дол. США, які є спільним майном подружжя;

- стягнути з відповідача на її, позивача, користь грошові кошти у розмірі 85 000 грн. в якості поділу майна подружжя, а саме грошових коштів в розмірі 170 010 грн., які є спільним майном подружжя;

- визнати за відповідачем право власності на автомобіль Hyundai Tucson 2.0 CRDi GLS 4WD, 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1 ;

- стягнути з відповідача на користь грошові кошти у розмірі 187 500, 00 грн. в якості грошової компенсації вартості частки позивача у праві спільної сумісної власності - автомобіля Hyundai Tucson 2.0 CRDi GLS 4WD, 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання недійсним договору позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в якості поділу майна грошові кошти у розмірі 12 183, 48 доларів США та грошові кошти у розмірі 85000, 00 грн. за договорами від 20 серпня 2013 року та 17 жовтня 2014 року.

Визнаноза ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину автомобіля Hyundai Tucson, 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1 .

Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину автомобіля Hyundai Tucson, 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 890 грн.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 , 09 березня 2020 року подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з`ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що суд першої інстанції не надав правової оцінки доказам наявних в матеріалах справи, а саме вважає, що судом першої інстанції не було враховано, що поділу підлягає все майно подружжя у тому числі і їх боргові зобов`язання, а не окрема його частина.

Крім того, зазначає, що договір позики від 14 серпня 2013 року між ним та ОСОБА_3 у розмір 35 тис. доларів США укладався за час шлюбу і в інтересах і на утримання сім`ї та повернуті ним особисто після розірвання шлюбу.

Тому просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 грудня 2019 року та постановити нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанції було встановлено, що сторони по справі ОСОБА_5 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.02.1995 року по 14.09.2010 року, що підтверджується рішенням суду від 13.11.2015 року (а.с.14)

У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_4 , 2004 року народження, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.13)

У період шлюбу сторонами було придбано наступне майно: -автомобіль Hyundai Tucson 2.0 CRDi GLS 4WD, 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1 , зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 , що підтверджується видатковою накладеною та актом приймання-передачі, а також витягом з Єдиного державного реєстру МВС про реєстрацію автомобіля (т. 1 а.с. 106-107, 124-125);

-грошові кошти у розмірі 170 010 грн., що зберігаються на депозитному рахунку, відкритому у ПАТ «Ощадбанк» на ім`я ОСОБА_1 , що підтверджується договором від 17.10.2014 (т. 1 а.с. 126-127);

-грошові кошти у розмірі 20000, 00 доларів США, що зберігаються на депозитному рахунку, відкритому в ПАТ АБ «Укргазбанк» на ім'я ОСОБА_1 , що підтверджується договором від 20.08.2013 року (т.1 а.с. 128-130)

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою доведений позов належними та обґрунтованими доказами.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України(частини 1, 2, 4 статті 71 СК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч. 4 ст.65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмет матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї (аналогічні висновки містяться і у постановах Верховного Суду України у справах № 6-55цс13 від 19.06.2013, № 6-163цс12 від 20.02.2013, № 6-88цс12 від 12.09.2012).

Так, судом першої інстанції було вірно встановлено, що договір позики та розписки, надані відповідачем, не зазначено, для яких цілей та з якою метою вказані кошти він отримав, що суперечить ч. 4 ст.65 Сімейний кодекс України не вказано строк повернення, що суперечить ч. 1 ст. 1049 ЦК України, відсутні підписи позивача, що свідчить про те, що вона згоду на укладення вказаних договорів не надавала та не була обізнана про наявність таких договорів.

Колегія суддів, переглядаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо спірного автомобіля Hyundai Tucson 2.0 CRDi GLS 4WD, 2009 року випуску, який був придбаний сторонами за час перебування у шлюбі.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. (п. 22).

Згідно з п. 23 вказаної Постанови спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Крім того, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірно висновку, щодо неподільних речей, які є у спільній сумісній власності подружжя.

Згідно з п. 25 постанови Пленуму, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з висновком, суду першої інстанції, що спільне майно подружжя відповідно до положень ст.69 СК України підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частинами 1,2 ст.83 ЦПК України передбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , щодо недійсності договору позики, укладеного 14 серпня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , колегія суддів не бере до уваги, так, як встановлено, що зобов`язання по договору виконані вже після розірвання шлюбу.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, а докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статтей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: А.С. Сержанюк

Р.В. Березовенко