КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 754/14037/16-ц

17 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Невідомої Т.О.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Масловській К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Усенка Миколи Миколайовича на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року, ухвалене під головуванням судді Таран Н.Г., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-6», третя особа: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання права власності , -

в с т а н о в и в:

14 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-6» про визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 02.01.1977 року по 24.09.1987 року та з 23.08.1989 року по 05.02.2001 року вона працювала в ЖБК «Будівельник-6» двірником, загалом працювала двірником більше 22 років.

Рішенням Виконавчого комітету Дніпровської районної ради народних депутатів від 27.11.1978 року за №594 було вирішено погодитись з пропозицією правління Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-6» про надання службової житлової площі в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 , площею 17,7 кв.м. на 2 особи - на неї та її дочку - ОСОБА_2 .

На підставі зазначеного рішення Виконавчого комітету Дніпровської районної ради народних депутатів, 11.12.1978 року їй було видано ордер на право зайняття службового жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 19.02.1990 року №165 «Про вирішення окремих житлових питань по ЖБК», рішенням загальних зборів членів Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-6» їй на родину з 5-ти осіб було надано однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , площею, 18,29 кв.м., замість спірної однокімнатної квартири АДРЕСА_1 у цьому ж ЖБК «Будівельник-6».

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 21.12.1984 року за № 6253/5, вона із членами сім`ї зараховані на квартирний облік та перебували у першій черзі для вступу в житлово-будівельний кооператив на 2-х кімнатну квартиру.

У спірній квартирі АДРЕСА_1 на час придбання квартири АДРЕСА_3 вже проживало дві сім`ї (вона із чоловіком, дочка, зять та їх дитина).

З метою покращення житлових умов вона не отримала, а купила однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 для своєї доньки (яка також перебувала на квартирному обліку), в порядку черги квартирного обліку, сплативши за квартиру повну вартість паю в сумі 3000,00 крб., тим самим, були покращені їх житлові умови. Дочка із чоловіком та дитиною переїхали жити у квартиру АДРЕСА_3 , а вона зі своїм чоловіком залишились у квартирі АДРЕСА_1 і вона продовжувала працювати двірником в Житлово-будівельному кооперативі «Будівельник-6» до 2001 року.

З листів Головного управління житлового забезпечення Київської міської ради, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації їй стало відомо, що квартира АДРЕСА_1 не значиться службовою та роз`яснено, що виділення службового приміщення у будинках житлово-будівельних кооперативів законодавством не передбачено.

Таким чином, квартира АДРЕСА_1 , яку вона займає, не є службовою та надавалася їй у користування у зв`язку із її рботою на посаді двірника ЖБК «Будівельник-6». Тобто, на даний час спірна квартира належить на праві приватної власності відповідачу по справі.

Згідно наданих письмових пояснень членів кооперативу голові правління ЖБК «Будівельник-6» від 01.04.2013 року, при наданні їй квартири АДРЕСА_3 , вона на загальних зборах членів кооперативу просила членів кооперативу про надання їй у користування спірної квартири, вказане проханння було задоволено і їй дозволили користуватись та проживати в спірній квартирі без жодних документів, тобто, безпідставно.

Оскільки згідно рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 19.02.1990 року №165 «Про вирішення окремих житлових питань по ЖБК», рішенням загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу їй надали однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , замість спірної однокімнатної квартири АДРЕСА_1 у цьому ж ЖБК, то вона фактично й юридично втратила право на користування спірною квартирою.

Разом з тим, вона постійно, добросовісно користується спірною квартирою з 27.02.1990 року по даний час, тому вважала що, відповідно положень ст. 344 ЦК України, має право на набуття права власності на спірну квартируза набувальною давністю.

Враховуючи наведене просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 07 грудня 2016 року було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-6» про визнання права власності на нерухоме майно.

Протокольною ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 01 лютого 2017 року залучено до участі в справі в якості третьої особи Деснянську районну в місті Києві державну адміністрацію.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-6», третя особа: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання права власності на нерухоме майно - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 17 вересня 2020 року представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Усенко Микола Миколайович надіслав апеляційну скаргу в якій просив скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Зазначає, що судом першої інстанції при вирішенні вказаного спору по суті не було враховано, що позивачка постійно, добросовісно користується спірною квартирою АДРЕСА_1 , починаючи з 27 лютого 1990 року по даний час, тому має право на набуття права власності на цю квартиру на підставі ст.344 ЦК України.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції повністю виклав обставини, вказані в позовній заяві та обґрунтував позовні вимоги, проте з незрозумілих причин відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу голова правління Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-6» А.Ф. Гребенюк просить залишити апеляційну скаргу без задоволення посилаючись на те, що спірна квартира АДРЕСА_1 не має статусу службової та надавалася позивачці лише у користування у зв`язку із зайняттям нею посади двірника ЖБК «Будівельник-6». Вказана квартира є приватною власністю ЖБК «Будівельник-6», про що позивачці було відомо до вселення у спірну квартиру. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 була надана позивачці, як працівниці, на період її роботи двірником, а тому вона є тимчасовим мешканцем у спірній квартирі. Також звернув увагу на те, що позивачка вже виселена зі спірної квартири та не мешкає там більше року.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Усенко Микола Миколайович повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-6» та представник третьої особи Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 02.01.1977 року по 24.09.1987 року та з 23.08.1989 року по 05.02.2001 року працювала у ЖБК «Будівельник-6» двірником.

Рішенням Виконавчого комітету Дніпровської районної ради народних депутатів від 27.11.1978 року за №594, було вирішено погодитись з пропозицією правління Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-6» про надання службової житлової площі в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 , площею 17,7 кв.м, 2 особам - громадянці ОСОБА_1 та її дочці - ОСОБА_2 . Згідно вказаного рішення спірна квартира була надана позивачці на період її роботи двірником у ЖБК «Будівельник-6» . (а.с.5 т.1)

На підставі рішення Виконавчого комітету Дніпровської районної ради народних депутатів від 27.11.1978 року за №594, 11.12.1978 року ОСОБА_1 було видано ордер на право зайняття службового жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.6 т.1)

Відповідно до архівного витягу з рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 19.02.1990 року №165 «Про вирішення окремих житлових питань по ЖБК», рішенням загальних зборів членів Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-6» Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів було прийнято рішення про надання ОСОБА_1 на родину з п`яти осіб однокімнатної квартири АДРЕСА_3 , площею 18,29 кв.м., замість спірної однокімнатної квартири НОМЕР_1 у цьому ж будинку ЖБК «Будівельник-6» . (а.с.7 т.1)

27.02.1990 року ОСОБА_1 , як члену ЖБК на сім`ю з п`яти осіб було видано ордер на жиле приміщення - однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , площею 18,29 кв.м. (а.с.8-9 т.1)

З копії протоколу засідання правління ЖБК «Будівельник-6» від 10.09.1998 року вбачається, що ОСОБА_1 була виділена квартира АДРЕСА_3, квартира НОМЕР_1 в цьому ж будинку є власністю кооператива і її вартість була виплачена членами ЖБК«Будівельник-6». Квартира надавалась двірникам для тимчасового проживання на строк роботи в кооперативі. Договори з працівниками ЖБК про надання їм цього житла ніколи не укладались. Квартиру АДРЕСА_1 вирішено залишити у власності кооперативу, так як може розглядатись питання тільки про її продаж за повною ринковою вартістю. Також вирішено квартиру НОМЕР_1 використовувати для різних господарських потреб кооперативу. (а.с.12 т.1)

З листів Головного управління житлового забезпечення Київської міської ради, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, які адресовані голові правління ЖБК «Будівельник-6» Гребенюк А.Ф. , вбачається, що квартира АДРЕСА_1 не значиться службовою та роз`яснено, що виділення службового приміщення у будинках житлово-будівельних кооперативів законодавством не передбачено. (а.с.13-14 т.1)

Звертаючись до суду з даним позовом , ОСОБА_1 посилалася на те, що вона постійно, добросовісно користується спірною квартирою АДРЕСА_1 , починаючи з 27 лютого 1990 року по даний час, тому має право на набуття права власності на цю квартиру на підставі ст.344 ЦК України за набувальною давністю.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-6», третя особа: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання права власності на нерухоме майно, суд першої інстанції послався на те, що квартира АДРЕСА_1 не є службовою та була надана ОСОБА_1 тимчасово, на період її роботи двірником у ЖБК «Будівельник-6», вказані обставини встановлені рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 10.12.2015 року, яким було задоволено позов ЖБК «Будівельник-6» до ОСОБА_1 про усунення прешкод у користуванні вказаною квартирою та виселенння. Зазначене рішення суду набрало законної сили. З огляду на вказані обставини, відсутні визначені ст. 344 ЦК України підстави для визнання за позивачкою права власності на спірну квартиру за набувальною давністю.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального права, з наступних підстав.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України).

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником вказаного майна.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння).

При цьому необхідно враховувати, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Позивачі, як незаконні володільці, протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують інші особи і вони отримали це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності слід виходити з того, що задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто, об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто, є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто, бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18).

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Свідки, допитані судом першої інстанції показали, що позивачка з дозволу кооперативу проживала в квартирі АДРЕСА_1 на період роботи двірником в ЖБК «Будівельник-6».

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 384 ЦК України будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю.

Частиною 3 ст. 19 Закону України «Про кооперацію» передбачено, що кооператив є власником будівель, споруд, грошових та майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, одержаних від її реалізації та провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах не заборонених законом.

Також встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10.12.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.02.2016 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.09.2016 року, задоволено позов Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-6» до ОСОБА_1 , третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про усунення перешкод та виселення. Усунуто перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом примусового виселення ОСОБА_1 , без надання іншого житлового приміщення. Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити квартиру АДРЕСА_1 .

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , не є службовою та надавалася ОСОБА_1 у користування на період її роботи на посаді двірника ЖБК «Будівельник-6».

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, беззаперечно встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 не має статусу службової, належить на праві власності відповідачу ЖБК «Будівельник-6» та була надана позивачці ОСОБА_1 у тимчасове користування, у зв`язку з зайняттям нею посади двірника в ЖБК «Будівельник-6».

При цьому, для визнання права власності на спірну квартиру за набувальною давністю, позивачка, як володілець майна, повинна бути впевнена у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого не відомий.

ОСОБА_1 зазначала, що з 27.02.1990 року по даний час добросовісно та відкрито володіє спірною квартирою, яка навалось їй ЖБК «Будівельник-6» для проживання на період її роботи двірником в ЖБК «Будівельник-6».

Отже, позивачці було відомо, що квартира АДРЕСА_1 надана їй у користування на період роботи двірником, власником вказаної квартири є відповідач ЖБК «Будівельник-6», який від спірної квартири не відмовлявся, а відповідно до статті 41 Конституції України відповідач, як власник, не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним.

Зазначене свідчить про те, що позивачка знала, що ЖБК " Будівельник-6" є власником спірної квартири, а отже знала, що заволоділа чужою річчю, тому її володіння не призводить до набуття права власності, незалежно від тривалості такого володіння, оскільки володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття речі її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.

Таким чином, ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки спірне майно має власника, який передав у тимчасове користування позивачці вказане майно, що виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Отже, позивачка не може вважатися такою, що набула у власність спірне житлове приміщення за набувальною давністю.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачкою не доведено існування усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності на майно за набувальною давністю.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для застосування правил статті 344 ЦК України у спірних правовідносинах, оскільки позивачкою не надано доказів та не доведено добросовісності набуття у володінння спірного приміщення, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Усенка Миколи Миколайовича.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Усенка Миколи Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення складено 21 грудня 2020 року.

Головуючий: Судді: