Номер провадження: 22-ц/813/3179/20
Головуючий у першій інстанції Поліщук І.О.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Князюка О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, на рішенняМалиновського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Поліщук І.О. 09 жовтня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, в якому просить стягнути з відповідачки на її користь грошові кошти в сумі 84 450 гривень у рахунок погашення боргу, що є гривневим еквівалентом 3000 доларів США, та судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалась на те, що 18 вересня 2017 року між нею та ОСОБА_1 був укладений договір позики, який оформлений у вигляді розписки. Відповідно до розписки, позивачкою було позичено 3 000 доларів США, які відповідачка зобов`язалася повернути на протязі року. Оскільки після спливу одного року відповідачка повертати грошові кошти відмовилась, ОСОБА_2 просила суд стягнути вказану суму з ОСОБА_1 .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 18 вересня 2017 року у загальному розмірі 74 121, 06 гривень, що є грошовим еквівалентом 3 000 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частково суму сплаченого судового збору у розмірі 768, 40 гривень.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що розписку про отримання грошей вона писала, однак грошові кошти не отримувала. Судом не було враховано, що між сторонами на протязі останніх років існували складні правовідносини щодо договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . На думку апелянта розписка, за якою позивач вимагає стягнення грошових коштів, є фіктивною, оскільки, не передаючи за цією розпискою реальних грошей, ОСОБА_2 розраховувала на гарантію завершення цивільно-правової угоди шляхом зобов`язання отримати грошові кошти у розмірі 84 450, 00 гривень, що на момент складення розписки і складало 3 000 доларів США. Вказані обставини можуть підтвердити свідки, перелічені у апеляційній скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З матеріалів справи вбачається, що 18 вересня 2017 року між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений договір позики, згідно якого відповідачка отримала від позивачки в борг грошову суму у розмірі 3 000 (три тисячі доларів США), які остання зобов`язався повернути на протязі року. В підтвердження укладання договору позики відповідачка власноручно написала розписку, в якій вказується, що «Я, ОСОБА_1 , винна ОСОБА_2 3 000 $ (три тисячі у.о.). Зобов`язуюсь повернути на протязі року. У розписці ОСОБА_1 власноруч вказав дату написання розписки 08 вересня 2017 року та поставила свій підпис.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів саме у борг. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання грошового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України необхідно встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа,на підставі якого доказується факт укладення договору позики та його умов.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Верховний Суд України у Постанові від 18 січня 2017 року по цивільній справі № 6-2789цс16 та у Постанові від 18 вересня 2013 року по цивільній справі № 6-63цс13 висловив правову позицію, у якій зазначив, що, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. В контексті даної правової норми обов`язковими реквізитами боргового документу є власноручний підпис позичальника,його уповноваженого представника, а факультативними дата, місце видачі, вказівка про свідків тощо.

З цих підстав, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що представлена позивачкою, на підтвердження укладання договору позики між нею та відповідачкою, розписка позичальника свідчить про виникнення між сторонами правовідносин, які регулюються положеннями цивільного законодавства щодо договорів позики. Таким чином, між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін. За умовами даного договору, позивачка передала відповідачці зазначену грошову суму у позику, а відповідачка зобов`язався, відповідно, повернути отримані кошти готівкою протягом року з дня отримання позики.

Судом також вірно встановлено, що після спливу одного року з дати отримання грошової позики у розмірі 3 000 доларів США, відповідачка не повернула борг позивачці в добровільному порядку. З зазначених вище підстав, оскільки у позовній заяві ОСОБА_2 наполягала на стягненні з відповідача суми боргу саме у гривневому еквіваленті, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки гривневий еквівалент 3000 доларів США, визначений у відповідності до курсу НБУ станом на день прийняття судом рішення по справі, що дорівнювало 74 121, 06 гривень.

Крім того, судом обгрунтовано не прийнято до уваги пояснення свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , оскільки жодний зі свідків не бачив, за яких обставин відповідачка писала розписку. Взагалі, зміст пояснень вказаних свідків зводився до загальної характеристики правовідносин сторін по справі, що у сенсі ст.76-78 ЦПК України не може бути належними та допустимими доказами, оскільки вказане не стосується предмету доказування, який повинен бути підтверджені певними засобами доказування. В судовому засіданні суду ершої інстанції досліджувався договір купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 18 вересня 2017 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_8 «Продавці» з одного боку, та ОСОБА_1 з іншого боку «Покупець», засвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гордою І.В., з якого вбачається, що відповідно до звіту про незалежну оцінку Ѕ частки житлового будинку, ринкова вартість Ѕ частки житлового будинку, що продається за цим договором, складає 90 017, 00 гривень.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку про доведеність факту укладення між сторонами договору позики, умови якого не були виконані відповідачем та, відповідно, вірно вказав у своєму рішенні про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми боргу за вказаним договором позики.

Також, суд дійшов обґрунтованого висновку провідмову у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, у розмірі 5000,00 гривень, у зв`язку з їх недоведеністю.

Колегія суддів вважає необґрунтованим посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 про те, що розписку про отримання грошей вона писала, однак грошові кошти не отримувала, що можуть підтвердити свідки, перелічені у апеляційній скарзі.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спірна боргова розписка свідчить про виникнення між сторонами правовідносин з договору позики, і апеляційна скарга вказані висновки суду не спростовує.

Посилання апелянта на те, що вказані обставини можуть підтвердити свідки, перелічені у апеляційній скарзі, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки жоден зі вказаних свідків, допитаних судом першої інстанції у судовому засіданні 16 липня 2019 року, не був присутній при передачі грошових коштів, та про факт написання боргової розписки свідкам стало відомо пізніше, зі слів ОСОБА_1 , а тому показання цих свідків не можуть мати правового значення для вирішення справи.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2020 року.

Судді Одеського

апеляційного суду С.О. Погорєлова

О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе