Справа № 463/578/19 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/4224/19 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Шеремети Н.О., Мельничук О.Я.

при секретарі: Фейір К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 19 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 квартири за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

28.01.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 11.11.1995 року між її матір`ю - третьою особою у справі ОСОБА_3 та відповідачем було укладено шлюб. З часу укладення шлюбу батьки проживали у квартирі АДРЕСА_1 , у такій вона ( ОСОБА_1 ) також проживає з народження і по даний час. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09.04.2015 року, ухваленого у справі № 463/1355/13, за нею, як неповнолітньою, визнано право на проживання в цій квартирі. Вона відкрито, безперервно та добросовісно протягом 20 років користується зазначеною квартирою. 29.08.2012 року відповідач ОСОБА_2 подарував зазначену квартиру своєму батькові - ОСОБА_5 . Рішенням у справі № 463/122/14 договір дарування було визнано недійсним, однак власником квартири згідно продовжує бути ОСОБА_5 , оскільки після визнання недійсним договору дарування від 29.08.2012 року відповідач не переоформив право власності на квартиру на себе. Вважає, що за таких обставин вона набула право власності на спірну квартиру за набувальною давністю. Просила визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 квартири за набувальною давністю відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 2 964,80 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з неповним з`ясуванням усіх обставин справи.

Зазначає, що поза увагою суду залишилося те, що вона, ОСОБА_1 володіє правом користування спірною квартирою на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09.04.2015 року, а не за волею власника. На час подання нею позову власником спірної квартири згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно залишався ОСОБА_5 . Вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що вона повинна була знати, що після визнання правочину недійсним право власності відповідача на спірну квартиру відновилось за ОСОБА_1 , оскільки не володіє знаннями в галузі права. Вважає, що вона набула право власності на спірну квартиру за набувальною давністю, оскільки не знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності, їй не відомо хто є власником спірної квартири, ОСОБА_2 чи ОСОБА_5 , вона ніколи не приховувала, що проживала у спірній квартирі, проживає у ній з народження та дотепер, відкрито та безперервно протягом 20 років. В ухвалі про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову від 08.02.2019 року суд наперед висловив позицію про відсутність спору між сторонами, не закінчивши підготовче провадження у справі, не розпочавши розгляд справи по суті, чим засвідчив, на думку скаржника, власну упередженість щодо розгляду даної справи. Обставини щодо її майнового стану судом першої інстанції були встановлені та враховані ухвалою від 08.02.2019 року, якою її було звільнено від сплати судового збору, а тому вважає безпідставним стягнення з неї на користь третьої особи витрат на професійну правничу допомогу.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

10 червня 2020 року на адресу суду від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому зазначено, що позивачка ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки не знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності на таку, не знала, хто на час подання нею позову, є власником спірної квартири, проживала у зазначеній квартирі відкрито та безперервно протягом 20 років. Просила апеляційну скаргу задоволити, рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

У засіданні колегії суддів позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 скаргу підтримали з підстав, наведених у ній, просили скаргу задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності по наявних матеріалах справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Отже, набуття права власності за набувальною давністю ґрунтується на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

У Постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Згідно правового висновку, висловленого Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 206/1345/17 (постанова від 10.05.2018 року), позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. У статті 47 Конституції України проголошено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17 зазначила, що враховуючи викладене про умови набуття права власності за набувальною давністю, Велика Палата не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого під час розгляду господарської справи № 910/17274/17 (постанова від 14.05.2019 року), відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 22 вересня 1997 року.

29.08.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_2 подарував своєму батькові ОСОБА_5 квартиру, яка занходиться за адресою АДРЕСА_2 .

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2014 року у справі № 463/122/14 визнано недійним договір дарування від 29.08.2012 року, за умовами якого ОСОБА_2 подарував ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 161195272 від 27.03.2019 року власником квартири АДРЕСА_1 на даний час є ОСОБА_4 на підставі договору купівлі продажу квартири від 03.2019 року.

Матеріалами справи встановлено, що питання про право користування позивачем спірною квартирою було предметом спору у цивільній справі № 463/1355/13-ц, за результатами розгляду якої рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09.04.2015 року за позивачем ОСОБА_1 , яка на той час була неповнолітньою, визнано право користування спірною квартирою, яке ґрунтується на законі, як члена сім`ї власника квартири - відповідача ОСОБА_2 (титул).

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що право власності відповідача на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстроване, а тому їй не відомо, хто є власником спірної квартири, на увагу не заслуговують, оскільки зазначене спростовується рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2014 року у справі № 463/122/14, яким визнано недійним договір дарування квартири від 29.08.2012 рокуукладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання права власності за набувальною давністю на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , оскільки вона користується даним житловим приміщенням, власником якого є відповідач, на підставі встановленого рішенням суду титулу.

Позивачем також не надано належних доказів на підтвердження того, що вона не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, оскільки їй достеменно було відомо, що спірна квартира є власністю її батька.

Враховуючи, що позивачу було відомо про відсутність у неї законних підстав для набуття права власності на спірне майно, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що правовий механізм, передбачений ст. 344 ЦК України, для набуття у власність такого майна, не може бути застосований до даних правовідносин.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з журналу судового засідання від 19.11.2019 року, у судовому засіданні 19.11.2019 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 заявив про розмір понесених третьою особою витрат на професійну правову допомогу та долучив до матеріалів даної справи докази понесених ОСОБА_4 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 188,40 грн, що підтверджується договором про надання правничої допомоги від 25.10.2019 року, копією розрахунку витрат на професійну правничу допомогу, акту надання юридичних послуг від 19.11.2019 року та копією квитанції від 18.11.2019 року на суму 5 000,00 грн.

Враховуючи, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено, районний суд вірно стягнув з позивача на користь третьої особи витрати на професійну правничу допомогу, розмір яких з урахуванням часу, затраченого адвокатом, та обсягу наданих ним послуг, становить 2 964,80 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, вірно встановив обставини справи та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення суду не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 19 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2020 року.

Головуючий: Крайник Н.П.

Судді: Шеремета Н.О.

Мельничук О. Я.