ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/9798/18
Провадження № 22-ц/4820/1888/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Костенка А.М. (суддя доповідач), Гринчука Р.С., Грох Л.М.

секретар судового засідання Чебан О.М.

з участю: відповідача та її представника

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/9798/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником - адвокатом Гуцулом Сергієм Івановичем, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 жовтня 2020 року в складі судді Салоїд Н.М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору довічного утримання.

Заслухавши доповідача, пояснення відповідача та її представника, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 06 січня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького місцевого нотаріального округу і зареєстрований в реєстрі № 3 від 06 січня 2015 року, так як ОСОБА_3 вчинила його у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

На підтримання заявлених позовних вимог ОСОБА_2 зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , маючи інвалідність 1-і групи, від цирозу печінки та інших хвороб, померла її троюрідна сестра ОСОБА_3 . Коли вона звернулася до Першої нотаріальної контори м. Хмельницького для отримання Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно спадкодавця їй було відмовлено нотаріальною конторою, оскільки існує договір довічного утримання, який її троюрідна сестра ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_1 .

Позивач вказувала, що ОСОБА_3 ще за життя самостійно зверталася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням його умов, однак до завершення розгляду справи померла. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 лютого 2015 року її було залучено до участі в справі як правонаступника ОСОБА_3 , проте в задоволенні позову про розірвання договору довічного утримання було відмовлено через недоведеність позовних вимог.

Позивач зазначала, що в березні 2018 року в документах та медичній картці померлої сестри, знайшла довідки про те, що вона з 1984 року перебувала на обліку в Хмельницькому психоневрологічному диспансері та знаходилась на стаціонарному лікуванні в Хмельницькій обласній психіатричній лікарні з 13.08.2003 року, оскільки хворіла на шизофренію. Крім того, 06 січня 2015 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_1 договір довічного утримання, незважаючи на те, що вона з 03 січня по 27 січня 2015 року перебувала у Хмельницькій міській лікарні з приводу онкологічного захворювання печінки. Враховуючі наявні у ОСОБА_3 захворювання зокрема і встановлені діагнози шизофренія, а також цироз печінки в момент укладення вказаного правочину, вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, що свідчить про відсутність волевиявлення у ОСОБА_3 на укладення оспорюваного договору.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 жовтня 2020 року позов задоволено, визнано недійсним договір довічного утримання, укладений 06 січня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Паляницею Л.С., зареєстрований в реєстрі за № 3.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 704 грн 80 коп.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Гуцул С.І. подали апеляційну скаргу на таке рішення суду першої інстанції, при цьому посилаються, що в ході розгляду справи ОСОБА_2 не надано жодних достатніх доказів на підтвердження факту родинних відносин між нею та ОСОБА_3 , тому не зрозуміло на підставі чого судом залучено її як спадкоємця після смерті ОСОБА_3 . Також апелянт та її представник посилаються на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 вересня 2016 року, яким було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання і в ході розгляду цієї справи було встановлено, що вона здійснювала догляд за ОСОБА_3 та виконувала умови укладеного договору. Крім того, апелянт та її представник вважають, що ОСОБА_2 пропущено строк позовної давності без поважної причини, оскільки ОСОБА_2 не дивлячись на наявність інвалідності могла самостійно пересуватись, а відтак і звернутись в межах трирічного строку до суду.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У відповідності до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так судом встановлено, що ОСОБА_3 була власником квартири АДРЕСА_1 .

06 січня 2015 року ОСОБА_3 як відчужувач та ОСОБА_1 як набувач уклали договір довічного утримання, за умовами якого відчужувач передала у власність набувача, а набувач прийняв від відчужувача у власність квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого набувач зобов`язався забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно на умовах, встановлених даним договором.

Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Паляницею Л.С., зареєстровано в реєстрі за №2.

06 лютого 2015 року ОСОБА_3 склала нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Пулавською О.І. заповіт, яким заповіла ОСОБА_2 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що її буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право.

В цей же день ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Після її смерті спадщину прийняла ОСОБА_2 , яка 18 лютого 2015 року звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 і за даною заявою було заведено спадкову справу № 57126610.

З висновку посмертної судової психіатричної експертизи вбачається, що ОСОБА_3 психічно захворіла в 1981 році, неодноразово, в тому числі в період з 2000 року по 2014 рік госпіталізовувалась в психіатричну лікарню з діагнозом «Шизофренія параноїдна, безперервний перебіг з апатичним ефектом», з 2007 по 2014 рік перебувала на обліку в Хмельницькому обласному психоневрологічному диспансері з діагнозом «Шизофренія параноїдна», в зв`язку з психічним захворюванням з 1993 року довічно мала другу групу інвалідності.

За даним висновком судової психіатричної експертизи, проведеної Державною установою «Науково-дослідний інститут психіатрії МОЗ України», ОСОБА_3 на момент укладення договору довічного утримання 06 січня 2015 року страждала тяжким хронічним психічним захворюванням у вигляді «Шизофренії параноїчної з безперервним перебігом зі стабільним апато-абулічним дефектом» і за своїм психічним станом на 06 січня 2015 року не могла усвідомлювати значення своїх дії та керувати ними під час укладення оспорюваного правочину.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються сторонами.

Згідно ч. 2 ст. 1257 Цивільного кодексу України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У відповідності до ст. 225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно ст. 105 ЦПК України призначення експертизи є обов`язковим, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

П. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Таким чином з урахуванням вимог норм закону психічний стан особи має встановлюватись висновком судово-психіатричної експертизи.

Отже висновок про недієздатність учасника такого правочину слід робити, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину, висновок експертизи в такій справі є обов`язковим доказом і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, але будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, що може встановлюватись лише відповідним експертним висновком.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було призначено судово-психіатричну (посмертну) експертизу.

За висновком судово-психіатричної (посмертної) експертизи ОСОБА_3

під час укладення договору довічного утримання 06 січня 2015 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

У відповідності до ст.ст. 3, 7 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах і в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Забороняється визначати стан психічного здоров`я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення судово-психіатричної експертизи посмертно.

З огляду на обставини справи, досліджені докази, медичні документи, що підтверджують наявність психічного захворювання в ОСОБА_3 протягом тривалого періоду з 1981 року по час її смерті, висновок судово-психіатричної (посмертної) експертизи колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 під час укладення договору довічного утримання 06 січня 2015 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та правильними.

Доводи апеляційної скарги, що в позові слід відмовити в зв`язку пропуском позивачем строків позовної давності звернення до суду так як позивач дізналась про оспорюваний договір довічного утримання ще 20 лютого 2015 року, а до суду звернулась 04 травня 2018 року і відсутні підстави для поновлення строку слід відхилити.

Згідно з ч.1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. (ч.ч. 3-5 ст. 267 ЦК України).

Відповідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд першої інстанції правомірно визнав поважними причини пропущення позивачем позовної давності та задовольнив відповідне клопотання, оскільки позивач страждає важкою хворобою опорно-рухового апарату, є інвалідом ІІ групи, за станом свого здоров`я приймала участь через свого представника як правонаступник позивача ОСОБА_3 в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання (догляду) від 06.01.2015 року, яка слухалась в першій та апеляційній інстанції з лютого 2015 року по жовтень 2016 року, однак за поясненнями позивача її представник, радив їй чекати рішення Верховного Суду в тій справі, а вона через свою юридичну неосвіченість, стан здоров`я, майновий стан самостійно не могла подати відповідний позов щодо недійсності договору, а після судового рішення Верховного Суду представник взагалі відмовився представляти її інтереси в судах, що в своїй сукупності свідчить про поважність причин пропуску строку позовної давності.

Також безпідставними є посилання апелянта на ту обставину, що суд не надав правової оцінки та не дослідив заповіт, який виготовлявся після укладення договору довічного утримання

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Нотаріально посвідчений заповіт ОСОБА_3 від 06 лютого 2015 року, яким вона заповіла все своє майно ОСОБА_2 , в судовому порядку відповідачем оспорений не був, судом недійсним не визнавався, предметом розгляду даної цивільної справи чи іншої не був, а тому в силу ст. 204 ЦК України є правомірним і суд в даній справі, не може давати правову оцінку даному заповіту з точки зори його правомірності.

Не приймає до уваги суд і твердження апелянта, що позивачем не надано жодних достатніх доказів на підтвердження факту родинних відносин між нею та ОСОБА_3 , оскільки позивач є спадкоємцем ОСОБА_3 за заповітом, у встановлений законом спосіб прийняла спадщину після її смерті, а тому факт наявності чи відсутності родинних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не має значення при вирішення даного спору.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником - адвокатом Гуцулом Сергієм Івановичем, залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 грудня 2020 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Л.М. Грох