Провадження № 2/752/3078/20
РІШЕННЯ

Іменем України

16.12.2020 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Шевчук М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року позивач ОСОБА_1 через представника - адвоката Скляр М.С. звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 26.12.2016 року, що становить 3 463 979, 11 грн., з яких: 2 750 000 грн. - сума основного боргу, 182 404,11 грн. - три відсотки річних, 531 575 грн. - сума інфляційних витрат. Крім того, просив вирішити питання про розподіл судових витрат, у виді судового збору у розмірі 9 605 грн., та витратна правову допомогу у розмірі 18 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що 26.12.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 надав у позику ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 2 750 000 грн., що станом на 26.12.2016 року становило 100 000 доларів США, які ОСОБА_2 зобов?язувався повернути у термін до 26.07.2017 року.

Факт отримання грошових коштів у позику у вказаному розмірі стверджується розпискою, складеною ОСОБА_2 від 26.12.2016 року.

Однак, ані у термін, обумовлений договором позики - 26.07.2017 року, ані у подальшому, відповідач позику не повернув, внаслідок чого позивач 03.10.2019 року звертався до відповідача із претензією, яка не була отримана відповідачем.

За вказаних обставин, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на підставі ст.ст. 1046, 1049, 625 Цивільного кодексу України заборгованості за договором позики.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 01.11.2019 року відкрито провадження у справі, справ призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.03.2020 року вжито заходів забезпечення позовних вимог, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 був належним чином повідомлений судом про день та час розгляду справи, достовірно обізнаний про перебування справи у провадженні суду, що стверджується повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень, заявами ОСОБА_2 про ознайомлення з матеріалами справи та неодноразовими клопотаннями про відкладення розгляду справи.

В порядку, передбаченому статтями 174, 178 ЦПК України, відповідач ОСОБА_2 не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15.09.2020 року закінчено підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

У судове засідання представником позивача 16.12.2020 року подано заяву про розгляд справи по суті у її відсутність, в кій остання підтримала позовні вимоги у повному обсязі, а також не заперечувала проти постановлення заочного рішення по суті спору.

Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважав за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення.

Судом встановлено, що 26 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений розпискою, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 26.12.2016 року отримав від ОСОБА_1 у борг (позику) грошові кошти готівкою у сумі 2 750 000 грн., що в еквіваленті становить 100 000 доларів США, які зобов`язався повернути в термін до 26 липня 2017 року (а.с. 4).

Зі змісту зазначеної вище розписки вбачається, що остання написана ОСОБА_2 власноручно; складенням розписки ОСОБА_2 підтверджує отримання грошових коштів у названій вище сумі від ОСОБА_1 у борг, а також зобов?язується повернути грошові кошти у термін до 26.07.2017 року.

Згідно зі ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Нормою ч. 1 ст. 627 ЦК встановлено що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК).

Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Нормою ч. 1 ст. 1048 ЦК передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК).

При укладенні договору позики 26 грудня 2016 року обидві сторони були вільними у виборі їх умов.

Відповідно, уклавши зазначений правочин, обидві сторони, і в тому числі відповідач, погодились з тим, що його умови є вигідними для кожної із них, що підтверджується подальшими їх діями.

Договір позики за своєю правовою природою є строковим договором, а відтак умова щодо строку повернення позики, внаслідок порушення якої настає відповідальність, передбачена договором, не може бути погоджена на інших умовах, ніж сама відповідальність, яка за своєю суттю є лише забезпеченням виконання основного зобов`язання.

Відповідальність, передбачена договором позики, є обов`язковою умовою для договорів позики та визначена на законодавчому рівні.

Станом на час вирішення спору по суті, договір позики від 26 грудня 2016 року не визнаний судом недійсним.

Відтак, суд надходить до висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами спору, виникли та ґрунтуються на договорі позики, відповідно до положень ст.ст. 1047, 1048 ЦК України.

Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Суд зазначає, що факт написання особисто відповідачем розписки, в якій останній зазначив про отримання у борг (позику) від позивача грошових коштів у розмірі 2 750 000 грн., які зобов`язується повернути у термін до 26 липня 2017 року, є доказом отримання ним від позивача грошових коштів у сумі у вказаному розмірі, що не було спростовано відповідачем.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів законодавства.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ч. 1 ст. 1050 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що ані у термін, передбачений договором, ані в подальшому відповідач отримані у позику грошові кошти за договором позики позивачу не повернув.

З матеріалів справи вбачається, що 03.10.2019 року позивач звертався до відповідача з претензією, в якій просив виконати зобов?язання за договором позики від 26.12.2016 року та повернути грошові кошти, отримані у позику (а.с. 5). Однак, вказана претензія не була отримана відповідачем ОСОБА_2 .

Відповідно до частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, вина відповідача у зобов`язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами погашення позики.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Є такими, що ґрунтуються на законі, і вимоги позивача про стягнення інфляційних витрат, оскільки офіційний індекс інфляції це знецінення - зниження купівельної спроможності грошової одиниці України - гривні.

Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком, відповідно до якого сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 3 463 979,11 грн., з яких: 2 750 000 грн. - сума основного боргу, 182 404,11 грн. - три відсотки річних за період з 27.07.2017 року по 11.10.2019 року, 531 575 грн. - сума інфляційних витрат за період з 27.07.2017 року по 11.10.2019 року.

Суд зазначає, що відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами вказаний розрахунок заборгованості.

Відповідно до ч.ч. 1-2, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до п. 1 ч. 2, ч. 8 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що 01.10.2019 року між ОСОБА_1 та Адвокатським об?єднанням «КУРС-8» укладено договір про надання адвокатських послуг № 485/1, предметом якого є надання адвокатським об?єднанням необхідних адвокатських послуг клієнту з приводу відновлення порушених прав та інтересів, стягнення грошових коштів, які були надані у борг згідно договору позики від 26.12.2016 року.

Додатком № 1 до договору від 01.10.2019 року, плата за надані адвокатом послуги на виконання договору про надання правової допомоги становить 17 120 грн. ( а.с. 16).

Слід зазначити, що вказаний додаток відображає тарифи на надання правової допомоги як у кримінальному, так і у цивільному провадженнях.

Однак, представником позивача не надано в розпорядження суду ані акту виконаних робіт, ані квитанції про оплату правової допомоги згідно договору № 01.10.2019 року.

При цьому, суд зазначає, що додані до позову платіжні доручення (а.с. 12,13) не можуть бути сприйняті судом як допустимі докази факту часткової оплати послуг правової допомоги, оскільки не містять відомостей про проведення платежів банком, в тому числі і підпису уповноваженої особи та печатки банку.

Таким чином, позивачем не підтверджено належними а допустимими доказами витрати на оплату правової допомоги у розмірі 18 000 грн.

У порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача піддягає стягненню судовий збір у розмірі 9 605 грн.

Керуючись статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 133-142, 223, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 26 грудня 2016 року у розмірі 3 463 979 (три мільйони чотириста шістдесят три гривні дев?ятсот сімдесят дев?ять) гривень 11 копійок, та 9 605 грн. судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : Чередніченко Н.П.