Справа № 723/4177/20
Провадження № 2/723/4844/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2020 року м.Сторожинець

Сторожинецький районний суд Чернівецької області в складі:

головуючої судді Дедик Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Петреску Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сторожинець в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що йому на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . В цьому будинку на даний час зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які не проживають в ньому більше 15 років без поважних причин. Їх особистих речей в будинку немає, вони не приймають участі в утриманні житла і взагалі не цікавляться цим житловим будинком. Перешкод у користуванні житлом, ні він, ні інші члени сім`ї відповідачам не чинили. Просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 у зв`язку тривалою, понад один рік відсутністю за місцем реєстрації, що створює йому перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном.

Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив позовні вимоги задовольнити та розглянути справу у його відсутності.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в судове засідання повторно не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися шляхом направлення судових викликів за зареєстрованим місцем проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади. Відзиву на позов не подано.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_5 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією рішення Сторожинецького районного суду від 24.06.2020 р. у справі №723/1544/20 та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №225867565 від 28.09.2020 р..

З довідки, виданої в.о. старости с.Панка 30.09.2020 р. №982 вбачається, що до складу сім`ї ОСОБА_1 , який є власником домоволодіння в АДРЕСА_1 , належать, зокрема, сестра ОСОБА_2 , племінники ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що є відповідачами по справі.

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_1 від 30.09.2020 р. №161 встановлено, що зі слів сусідів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтверджено той факт, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані, але фактично не проживають в домоволодінні по АДРЕСА_1 протягом 15 років.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, в тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні своєю власністю.

Вимоги про усунення перешкод у користуванні своєю власністю позивачем не заявлені, а вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, ґрунтуються на положеннях ст.405 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Стаття 405 входить до глави 32 ЦК України «Право користування чужим майном».

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений.

За змістом статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з частиною першою статті 402 ЦК України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК України право членів сім`ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім`ї власника житла. Таким чином, суб`єктами такого сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член сім`ї.

Зі змісту частини першої статті 405 ЦК України вбачається, що необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім`ї з власником обтяженого сервітутом житла та ведення спільного господарства. Лише ці дві умови в сукупності дають право обмеженого користування житлом членам сім`ї власника.

В постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року викладена правова позиція, відповідно до якої за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Судом встановлено, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , позивачем набуто в порядку спадкування на підставі судового рішення, яке набрало законної сили 07.08.2020 р. Вказаним судовим рішенням встановлено, що господарство, розташоване за вище зазначеною адресою, відносилося до колгоспних дворів, членом якого була одна з відповідачів: ОСОБА_2 , а також позивач ОСОБА_1 .

Крім того, згідно матеріалів справи, вбачається, що ОСОБА_2 є матір`ю інших відповідачів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ..

Тому право відповідачів на користування будинком виникло з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України.

За таких обставин до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч.2 ст.405 ЦК України.

На підставі ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тобто, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом за умови відсутності без поважних причин понад один рік.

На думку суду, з огляду на те, що позивачем набуто статус власника житлового будинку після набрання судовим рішенням законної сили, що становить менше одного року на день звернення з позовом до суду, то відсутні підстави вважати, відсутність без поважних причин відповідачів як членів сім`ї власника житла позивача, понад один рік.

Таким чином, суд вважає, що відповідачі не підлягають визнанню такими, що втратили право користування житловим будинком на підставі ч.2 ст.405 ЦК України, на яку посилається позивач.

На підставі ст.ст.401-405 ЦК України, керуючись ст.ст.3,4,5,12,13,76,81,263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ: