Справа № 703/425/20
15 грудня 2020 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді Опалинської О.П.
при секретарі судового засідання Харченко М.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 18 червня 1978 року по 18 вересня 2001 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем.
В період шлюбу відповідач вступив до житлово-будівельного кооперативу «Оризон» з метою отримання житла, а саме квартири для проживання їх сім`ї, яка на той час складалася із трьох осіб. Таким чином, сторонами із спільних коштів подружжя сплачувалися пайові внески до кооперативу.
Рішенням виконавчого комітету Смілянської міської ради народних депутатів від 9 липня 1987 року за №246-а, затверджено рішення загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу від 07 липня 1987 року та спільне рішення адміністрації і профспілки радіоприладного заводу від 08 липня 1987 року №26 про розподіл житлової площі в житлово-будівельному кооперативі по АДРЕСА_1 та виділено відповідачу ОСОБА_2 , який має склад сім`ї із трьох осіб, дружину - ОСОБА_1 та доньку - ОСОБА_3 , двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Отримавши вказану квартиру, сторони здійснили реєстрацію свого місця проживання за вказаною адресою та продовжували здійснювати виплату пайових внесків до житлово-будівельного кооперативу «Оризон». Так, 26 червня 1992 року від імені позивача було здійснено останній платіж на суму 5043 рублі 82 копійки на погашення внесків.

Таким чином, пайові внески (паєнакопичення) за спірну квартиру в загальному розмірі 8368 рублів 00 копійок сплачені сторонами під час їх спільного проживання в зареєстрованому шлюбі.

Шлюб між сторонами припинено на підставі актового запису про розірвання шлюбу № 330 від 18 вересня 2001 року складеного Смілянським міським відділом ДРАЦС. З часу розірвання шлюбу між сторонами, позивач продовжує проживати у вказаній квартирі до теперішнього часу та сплачує комунальні послуги.

Маючи намір відключитись від системи централізованого теплопостачання та облаштувати у вказаній квартирі систему індивідуального опалення, позивач звернулась до відповідача з проханням виготовити технічну документацію на квартиру, оскільки вважала, що вони з відповідачем мають однакові права і квартира є їх спільною сумісною власністю.

16 травня 2016 року на замовлення ОСОБА_2 був виготовлений технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_3 .

Після чого за замовленням позивача виготовлено технічні умови на реконструкцію системи теплопостачання вказаної квартири та робочий проект на реконструкцію системи опалення та 12 жовтня 2018 року виготовлено технічний паспорт на квартиру.

У жовтні 2018 року, під час оформлення документів на реконструкцію системи опалення у спірній квартирі, позивач, отримавши Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, наданий їй відповідачем, дізналась про те, що право власності на спірну квартиру зареєстровано лише за відповідачем по справі, незважаючи на те, що пайові внески до житлового кооперативу вносились сторонами із їх спільного сімейного бюджету під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Таким чином, оскільки спірна квартира придбана під час шлюбу, за час подружнього життя, відповідач добровільно не бажає визнати за нею право власності, позивач звернулася до суду та просить визнати, що частки в квартирі АДРЕСА_3 є рівними та складають по 1/2 частині кожного та визнати за нею право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати та витрати за надання правової допомоги адвоката.

Позивач в судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву, згідно якої просить справу розглядати без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягає.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений вчасно і належним чином та відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки на адресу його місця проживання та реєстрації, та шляхом розміщення оголошення про виклик відповідача на офіційному сайті Смілянського міськрайонного суду Черкаської області.

У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній документів.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося.

Суд вивчивши матеріали справи, надані докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи вважає позовну заяву ОСОБА_1 обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що вказані у п. 22 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-71 СК України та 372 ЦК України.

Як вбачається з абз. 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому суд зазначає, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (офіційне тлумачення частини першої статті 58 викладене в аб. 2 ч. 2 рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року).

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

З врахуванням наведеного вище до даних правовідносин підлягає застосуванню чинне на момент їх виникнення законодавство.

Відповідно до ст. 146 ЖК України поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму ВСУ № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У відповідності до ст. 22 КпШС України (який діяв на момент придбання сторонами спірної квартири і до 01 січня 2004 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції 1969 року, чинній на момент сплати у повному обсязі суми пайового внеску (пайового накопичення) за квартиру) в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до підпункту «а» пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.09.1987 року за №9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» (з наступними змінами та доповненнями), пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Як вбачається із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 9 від 26 грудня 2019 року сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 червня 1978 року до 18 вересня 2001 року (а.с. 10).

Вказане підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 18 вересня 2001 року (а.с. 11).

З архівного витягу з протоколу засідання виконкому Смілянської міської ради від 09 липня 1987 року щодо розподілу квартир в 78-му квартирному житловому будинку ЖБК «Оризон» по АДРЕСА_1 , вбачається, що рішенням виконавчого комітету Смілянської міської ради народних депутатів від 9 липня 1987 року за №246-а, затверджено рішення загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу від 07 липня 1987 року та спільне рішення адміністрації і профспілки радіоприладного заводу від 08 липня 1987 року №26 про розподіл житлової площі в житлово-будівельному кооперативі по АДРЕСА_1 та виділено відповідачу ОСОБА_2 , який має склад сім`ї із трьох осіб, дружину - ОСОБА_1 та доньку - ОСОБА_3 , двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 13).

Відповідно до довідки обслуговуючого кооперативу «Оризон» №23/291 від 30 травня 2017 року ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому від 9 липня 1987 року №246 є власником кооперативної квартири АДРЕСА_3 . Пайові внески за квартиру виплачено повністю в сумі 8368 рублів 00 копійок (а.с. 14).

При цьому, сплата позивачем пайових внесків за спірну квартиру до житлово-будівельного кооперативу підтверджується копією квитанції від 26 червня 1992 року (а.с. 15).

Згідно довідки обслуговуючого кооперативу «Оризон» №34/426 від 26 грудня 2019 року ОСОБА_1 з 1987 року зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 12). Вказане також підтверджується довідкою обслуговуючого кооперативу «Оризон» №01/427 від 10 січня 2019 року (а.с. 16) Факт постійного проживання позивача у спільній квартирі також об`єктивно підтверджується наданими позивачем копіями договорів про надання комунальних послуг, розрахункових книжок та квитанцій про їх оплату (а.с. 18-22,24-35).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №89403590 від 13 червня 2017 року, право власності на квартиру АДРЕСА_3 з 08 червня 2017 року зареєстроване за ОСОБА_2 (а.с.36, 44).

Відповідно до ст. 15 ЗУ "Про власність" від 07 лютого 1991 № 697-XII (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру.

Згідно з ст. 17 ЗУ «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не встановлено письмовою угодою сторін.

Відповідно до п. 11(б) постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», при повному внесенні пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Аналізуючи дані норми Закону, а також Примірний статут житлово-будівельного кооперативу, що затверджений постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року (з подальшими змінами та доповненнями), слід зробити висновок, що підставою виникнення права власності на кооперативну квартиру є повна сплата пайового внеску.

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 18 вересня 1987 року "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи", до повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні, а після завершення сплати - про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частки у паєнагромадженні.

Відповідно п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18 вересня 1987 р, №9 зі змінами, при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися ст.146 ЖК України, ст. 15 Закону «Про власність», п.43 Примірного статуту ЖБК і законодавством про шлюб та сім`ю (ст.ст.22,24,28,29 КпШС України), враховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах, а внесений одним з подружжя до вступу в шлюб пай є його особистим майном.

Отже, згідно пп. а) п.6 вказаної постанови Пленуму ВСУ, пай, внесений подружжям у ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Діюче на даний час законодавство щодо спільного майна подружжя також передбачає, що майно набуде подружжям за час шлюбу є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) доходу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що спірна квартира придбана сторонами шляхом внесення пайових внесків до житлово-будівельного кооперативу під час перебування у шлюбі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, оскільки позивачем надано належні та допустимі докази на предмет підтвердження придбання спірної квартири під час перебування у шлюбі.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

У відповідності до ч.3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи.

Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Договором про надання правничої допомоги укладеним 15 січня 2020 року між адвокатом Холодняком В.М. та позивачем ОСОБА_1 передбачено, що за надання правничої допомоги за цим договором клієнт сплачує адвокату вартість наданих послуг при наданні правничої допомоги, перелік та вартість яких визначається в розрахунку обсягу вартості наданих послуг та розміру компенсації витрат по наданню правничої допомоги та в акті виконаних робіт при наданні правничої допомоги.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу позивач надала суду акт виконаних робіт від 15 січня 2020 року, договір про надання професійної правничої допомоги від 15 січня 2020 року, попередній розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та очікує понести під час судового розгляду та квитанцію на оплату професійної правничої допомоги № 05-20 (а.с. 46-49).

Відтак, суд вважає за можливе задовольнити вимогу позивача про стягнення з відповідача витрат за надання правничої допомоги в розмірі 1000 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 850 гривень 00 копійок.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 321, 325, 368, 370, 372 Цивільного кодексу України, ст.ст. 22,25,28 КпШС, ст. 146 ЖК України, ст. ст. 60, 61, 63, 69-71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 4,11,76-81, 89, 95, 133, 137, 141, 211, 213, 223, 247, 259, 263-265, 273, 280 ЦПК України, постановою Пленуму Верховного Суду України 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рішенням Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року, постановою Пленуму ВСУ № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», постановою Пленуму Верховного Суду України від 18.09.1987 року за №9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити повністю.

Визнати, що квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 49,5 кв.м., житловою площею 27,0 кв.м. є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 та ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 , частки кожного з яких складають по 1/2 частині.

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 49,5 кв.м., житловою площею 27,0 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_6 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої та жительки АДРЕСА_4 , понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень та витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень, а всього - 1850 (одна тисяча вісімсот п`ятдесят) гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржене позивачем в 30-денний строк з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не буде скасовано.

Повний текст рішення суду виготовлено 22 грудня 2020 року.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована та жителька АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_6 .

Головуючий О.П.Опалинська