Ухвала

28 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 757/59510/19-ц

провадження № 61-18710ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Глушпенка Віталія Олександровича на постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця (далі - АТ «Укрзалізниця») про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов обґрунтовувала тим, що з листопада 2007 року до серпня 2016 року працювала на Державному підприємстві «Донецька залізниця». З 01 серпня 2016 року з позивачем продовжено трудові відносини у структурному підрозділі «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця». Наказом від 14 липня 2017 року № 11134/ДН-ос ОСОБА_1 звільнено з посади у зв`язку із скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). На день звільнення відповідачем нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з червня 2016 року до серпня 2016 року, з березня 2017 року до 17 липня 2017 року в розмірі 22 068,62 грн.

Ураховуючи наведене, просила суд стягнути з АТ «Укрзалізниця» на свою користь заборгованість із заробітної плати за період з червня 2016 року до серпня 2016 року, з березня 2017 року до 17 липня 2017 року у розмірі 20 168,30 грн без утримання податків та зборів; стягнути з АТ «Укрзалізниця» на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при переведенні починаючи з 02 серпня 2016 року до часу винесення судом рішення; стягнути з АТ «Укрзалізниця» на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 18 липня 2017 року на час винесення судом рішення; стягнути з АТ «Укрзалізниця» на свою користь компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 5 043,92 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 липня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з червня 2016 року до серпня 2016 року, з березня 2017 року до 17 липня 2017 року у розмірі 20 168,30 грн без утримання податків та зборів; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в зв`язку з переведенням починаючи з 02 серпня 2016 року до 01 листопада 2019 року у розмірі 148 594,56 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 18 липня 2017 року до 01 листопада 2019 року у розмірі 278 167 грн; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 5 043,92 грн. Стягнуто з АТ «Українська залізниця на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу у розмірі 48 676,16 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці»компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чиним законодавством, а отже, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» задоволено, рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 липня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у трудових правовідносинах між сторонами з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути. У цей період АТ «Укрзалізниця» об`єктивно позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені трудовим договором щодо позивача, а отже позивачем не доведено своїх позовних вимог.

У грудні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 - адвокат Глушпенка В. О., в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати, а рішення суду першої інстанції залити в силі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому за законом не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у цій справі становить 451 973,82 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн*250=525 500 грн).

Отже, зазначена справа відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Заявник посилається на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Проте наведене не свідчить про наявність підстав для відкриття касаційного провадження у цій малозначній справі.

Заявник наводить приклади судової практики вирішення спорів у подібних справах, звертає увагу на неоднакову практику вирішення спорів, обґрунтовує необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку й становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, вагомістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Водночас, незважаючи на актуальність порушених заявником питань, Верховний Суд виходить з того, що судова практика у справах з вирішення спорів про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за наявності надзвичайних, непередбачуваних та невідворотних обставин, що об`єктивно унеможливлюють виконання обов`язків сторонами, передбачених умовами трудового договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами, є усталеною.

На приклади такої практики посилається сама заявник, яка не погоджується з цією практикою.

Проте непогодження заявника з існуючою усталеною судовою практикою не свідчить, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Непогодження заявника з оскаржуваним судовим рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, також не має розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, чи становить суспільний інтерес, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Отже, наведене заявником обґрунтування не дає підставдля висновку про те, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, і що справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки представник ОСОБА_1 - адвокат Глушпенко В. О. подав касаційну скаргу на судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягає касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Глушпенка Віталія Олександровича на постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний