Провадження № 2/643/5455/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2020 року суддя Московського районного суду м. Харкова Власенко М. В., розглянувши позовну заяву представника ОСОБА_1 адвоката Солонинка Світлани Петрівни до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

17 грудня 2020 року представник позивача адвокат Солонинка С.П. звернулася до суду із вказаною позовною заявою.

Суд, перевіривши позовну заяву щодо додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 ЦПК України, встановив наступне.

Інтереси позивача ОСОБА_1 представляє ОСОБА_3 , яка є адвокатом згідно Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії № 1097, на підставі ордеру серії АХ № 1028799 від 10 грудня 2020 року.

Позовна заява підписана представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Солонинка Світланою Петрівною.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 СК України сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

За правилами, встановленими ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх, а правила Цивільного кодексу України про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюється.

Враховуючи викладене, право на пред`явлення позову про розірвання шлюбу має лише один з подружжя, і волевиявлення особи щодо розірвання шлюбу є її індивідуальним бажанням, яке залежить від обставин, що склалися під час спільного проживання у шлюбі і має виражатися самостійно у певних діях, зокрема, у поданні позову про розірвання шлюбу. Отже, право на подання позову про розірвання шлюбу є особистим правом подружжя та не підлягає передорученню.

Суд, аналізуючи наведені положення пункту 15 постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11, вважає за необхідне уникати формальної (буквальної) їх оцінки (можливість розірвання шлюбу винятково органом державної реєстрації актів цивільного стану). Це насамперед пов`язано з тим, що висновок Пленуму Верховного суду України про неможливість розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану за заявою представника, безумовно, має спільну юридичну природу з інститутом розірвання шлюбу судом, яке також неможливе за заявою представника одного з подружжя.

Розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану, як і розірвання шлюбу судом має цілком подібні правові наслідки, отже мають бути ініційовані винятково і безпосередньо одним з подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Отже, позовна заява про розірвання шлюбу повинна містити підпис позивача.

Заборона подання позовної заяви про розірвання шлюбу представником одного з подружжя, чітко випливає з ч. 1 ст. 110 СК України та із самої суті спору, однак не виключає участі представника сторін, насамперед позивача у розгляді справи про розірвання шлюбу. Представник позивача не може сам підписати позовну заяву про розірвання шлюбу, але представник може представляти позивача чи відповідача. За відсутності позивача не можна ні з`ясувати повною мірою обставини життя подружжя, ні вжити заходів до їхнього примирення.

За змістом ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Слід звернути увагу, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Отже, суд доходить висновку про необхідність залишення позовної заяви без руху, через відсутність підпису ОСОБА_1 та надання позивачу часу, необхідного для усунення зазначеного недоліку, шляхом подання позовної заяви підписаної ОСОБА_1 .

У разі усунення зазначених недоліків, до позовної заяви необхідно додати її копію для відповідача, згідно вимог частини першої статті 177 ЦПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 175, 185 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву представника ОСОБА_1 адвоката Солонинка Світлани Петрівни до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів залишити без руху.

Встановити десятиденний строк з моменту отримання цієї ухвали для усунення недоліків.

Роз`яснити, що у разі не усунення недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною та повертається позивачеві.

Копію ухвали надіслати позивачу та представнику позивача.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя М. В. Власенко