ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«30» грудня 2020 року

м. Харків

справа № 953/25518/19

провадження № 22ц/818/5754/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2020 року в складі судді Лях М.Ю.

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що вона та ОСОБА_2 мають неповнолітню дочку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказала, що спільна дитина проживає разом із нею за адресою реєстрації, а батько дитини більше ніж півроку участі в утриманні дочки не приймає.

Зазначила, що між нею та відповідачем не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дитини.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання їх неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів доходів (заробітку), але не менше п`ятдесяти відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку щомісячно, з дня пред`явлення позову і до досягнення нею повноліття.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частки з усіх видів доходів (заробітку), але не менше п`ятдесяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття; стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 420,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини по справі, не надав належної оцінки доказам у справі, зокрема, тому, що позивачка не довела належними та допустимими доказами, що вона сама змушена утримувати та виховувати неповнолітню дочку.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що сума аліментів у розмірі ј частки з усіх доходів (заробітку), але не менше п`ятдесяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, відповідає інтересам дитини та не суперечить вимогам закону.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 5).

Як вбачається з свідоцтва про встановлення батьківства №114890 від 28 березня 2003 року, ОСОБА_2 визнаний батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6).

Із довідки від 03 січня 2020 року з Реєстру територіальної громади міста Харкова вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрована разом із ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в квартирі за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 12).

Відповідачем не заперечується, що неповнолітня дочка ОСОБА_3 проживає разом із ОСОБА_1 .

Як вбачається з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_2 з 2015 року працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Світоргпродукт». Його заробітна плата склала: за перший квартал 2015 року 9600,00 грн; за другий квартал 2015 року 9600,00 грн; за третій квартал 2015 року 9600,00 грн; за четвертий квартал 2015 року 9600,00 грн; за перший квартал 2016 року 9600,00 грн; за другий квартал 2016 року 9600,00 грн; за третій квартал 2016 року 9600,00 грн. Також, з першого кварталу 2016 року він працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Хімтрейд Україна» і його заробітна плата за перший квартал 2016 року склала з відрахуванням податків - 409,09 грн; за другий квартал 2016 року 5590,91 грн; за третій квартал 2016 року 187 769, 23 грн та в цьому кварталі надано йому гуманітарну допомогу в розмірі 1900,00 грн; за четвертий квартал 2016 року 285 000,00 грн. Також, у четвертому кварталі 2016 року він працював в ЖК «Приозерний-70» за цивільно правовим договором та отримав дохід в розмірі 3750,00 грн.

Як вбачається з копій квитанцій Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк з рахунку ОСОБА_2 на рахунок дочки ОСОБА_3 перераховані грошові кошти: у липні 2019 року 1347,00 грн; у серпні 2019 року 5000,00 грн; у вересні 2019 року 2000,00 грн; у грудні 2019 року 10 500,00 грн. Під час розгляду справи в суді першої інстанції ним перераховано: у січні 2020 року 800,00 грн; у лютому 2020 року 6500,00 грн; у березні 2020 року 2000,00 грн; у квітні 2020 року 2000,00 грн.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Вказаною нормою не передбачено звільнення від такого обов`язку в разі неможливості його виконання.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Із роз`яснень, які містяться в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі, рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

У статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень, який визначає вартісну величину достатнього для забезпечення нормального функціонування організму дитини, збереження її здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Тобто, мінімальний гарантований розмір аліментів з 1 січня 2020 року не може становити менше 1109,00 гривень, з 1 липня 2020 року - 1159,00 гривень, з 1 грудня 2020 року - 1197,50 гривень.

Матеріали справи свідчать про те, що неповнолітня дитина та її батьки зареєстровані за однією адресою. Однак, відповідач тимчасово проживає за іншою адресою, тому не заперечує проти того, що неповнолітня дочка проживає разом з позивачкою. Грошові перекази на утримання неповнолітньої дочки відповідач почав здійснювати з липня 2019 року по грудень 2019 року, за три місяця до подання позову, та продовжував перерахування з січня 2020 року по квітень 2020 року. Системного характеру вони не мають. Їх сума коливається від 800, 00 грн до 10 500,00 грн, сплачено їх вимушено у зв`язку з подачею позову, що є підставою для стягнення аліментів. Добровільної домовленості щодо сплати аліментів та їх розміру немає. Доказів того, що відповідач має інших утриманців матеріали справи не містять і до суду апеляційної інстанції таких доказів не надано.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції врахував майновий стан відповідача, відсутність у нього інших утриманців та дійшов правильного висновку щодо стягнення аліментів у розмірі ј частки з усіх доходів (заробітку), що відповідає інтересам дитини та не порушує права сторін. При цьому, суд врахував, що відповідач є працездатною особою за віком, даних про віднесення його до соціально незахищених верств населення матеріали справи не містять.

Посилання ОСОБА_6 на те, що позивачка не надала доказів того, що вона змушена сама утримувати та виховувати неповнолітню дочку, одночасно працювати задля забезпечення себе та їх з відповідачем спільної дитини не є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення аліментів. При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що подальша зміна майнового чи сімейного стану платника аліментів може бути підставою для звернення до суду з вимогою про збільшення або зменшення розміру аліментів (частина 1 статті 192 СК України).

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 30 грудня 2020 року.