Провадження № 2/369/1398/20
06.10.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючої судді Пінкевич Н.С.,
при секретарі Одинцов О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором, -
В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Матеріали справи містять заяву представника про слухання справи у його відсутності, вимоги позову підтримують, проти винесення заочного рішення не заперечують.
У судове засідання відповідач не з`явився, про день, час та місце судового засідання був повідомлений судом у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив.
Суд за згодою представника позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.
Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, суд встановив наступне.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до Реєстру боржників - додатку № 1 до Договору факторингу 05/12-КВ від 20 квітня 2012 року ТОВ «Вердикт Фінанс» набув права грошової вимоги до ОСОБА_1 .
Тлумачення частини першої статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).
Тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним.
Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України, в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 вказано, що «боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані його позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Позивач, як правові підстави нарахування пені посилається на ст. 1049 ЦК України.
Разом з тим, дана норма не містять будь - яких положень про нарахування чи стягнення пені.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Проте позивач не просить стягнути проценти відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, відтак позовні вимоги про стягнення пені необґрунтовані та будь - якими доказами не підтверджені, крім того, банк має право нараховувати відсотки за кредитним договором лише у межах строку, на який відповідний кредит було надано.
Після настанням терміну повернення кредиту в повному обсязі кредитор втрачає право нараховувати відсотки та набуває право здійснювати нарахування згідно ч.2 ст.625 ЦК України (інфляційні нарахування та 3% річних), тобто з 25.07.2014 року банк втратив право нараховувати пеню, а тому вимога про стягнення пені з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за вказаний період у сумі 116105,24 грн. задоволенню не підлягає.
Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За правилами даної норми для стягнення трьох процентів річних має бути визначена прострочена сума та грошове зобов`язання має існувати на час такої вимоги.
Позивач звертаючись до суду з вказаним позовом, не висуває вимог щодо стягнення тіла кредиту та відсотків, крім того позивачем не надано доказів наявності невиконаного зобов`язання та його розмір. Так, матеріали справи не містять жодного підтвердження направлення повідомлення боржнику про зміну кредитора в зобов`язанні, що унеможливлює перевірити обставини щодо відсутності жодних оплат відповідача за вказаний позивачем період заборгованості як на рахунок нового кредитора, так і на рахунок первинного кредитора.
Відсутність грошового зобов`язання унеможливлює застосування до спірних правовідносин статті 625 ЦК України, оскільки дана норма діє лише у разі наявності невиконаного грошового зобов`язання, яке підлягає виконанню.
Судом враховується, що передбачений ст. 81 ЦПК України обов`язок доказування і подання доказів розповсюджується на сторони лише щодо посилання ними на певні обставини. Закон не покладає на відповідача обов`язку спростування певних тверджень позивача, крім справ щодо визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави, до яких ця справа не відноситься. Будь-яких судових рішень на підтвердження обставин, на які посилається позивач, суду не надано.
У зв`язку з наведеним, суд доходить до висновку про недоведеність порушення прав позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду, й відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Судові витрати підлягають розподіленню на підставі ст. 141 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 512, 526, 598, 610, 625, 629, 1048, 1049, 1054,1055 ЦК України, ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-82, 141, 258-259, 263, 264-265, 268, 272, 273, 280-282, 354 ЦПК України, -
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором - відмовити.
Копію заочного рішення негайно направити відповідачу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розг ляду справи.
Заочне рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 06 жовтня 2020 року.

Суддя Пінкевич Н.С.