Номер провадження: 22-ц/813/8155/20
Номер справи місцевого суду: 523/1712/18
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Драгомерецький М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 липня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання розписки фіктивною (недійсною), -

В С Т А Н О В И В:

07 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона 04 вересня 2017 року позичила ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 468 000 гривень, котрі відповідач зобов`язався повернути до 31 грудня 2017 року, на підтвердження укладання договору позики відповідач склав розписку, яка посвідчує передання йому відповідної грошової суми, однак ОСОБА_3 зазначені грошові кошти не повернув та всі її звернення з проханням повернути грошові кошти ігнорує.

На підставі викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на її користь 550 951,40 гривень, з яких 468 000 гривень борг за договором позики, 63 180 гривень сума інфляційних, 19 771,40 гривень 3% річних.

14 березня 2018 року третя особа ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом та просила визнати розписку від 04 вересня 2017 року, що укладена між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 недійсною. Зустрічні позовні вимоги мотивувала тим, що правовідносини стосовно договору позики на суму, що перевищує в десять разів неоподаткований мінімум доходів громадян, передбачає обов`язкову письмову форму договору, наступне: на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка та договір позики є укладеним з моменту передання грошових коштів. ОСОБА_4 також зазначила, що сума в 468 000 гривень передбачає письмову форму та розписка є лише наміром укладання договору, а не договором та відповідачем не було передано зазначеної суми взагалі та відсутні будь-які докази перерахування ОСОБА_3 вищезазначених грошових коштів.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 липня 2020 року позов ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики залишено без задоволення за недоведеністю.

Зустрічний позов ОСОБА_4 про визнання розписки фіктивною (недійсною) задоволено частково. Визнано договір позики (договір розписки) від 04 вересня 2017 року, що укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 недійсним.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 704,80 гривень.

В апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовити, посилаючись на порушення вимог матеріального та процесуального права.

Розгляд справи призначено на 22 грудня 2020 року, однак згідно із Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, на всій території України установлено карантин.

Відповідно до розпорядження голови Одеського апеляційного суду про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року №12, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м. Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Окрім того, згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно, про що свідчать поштові повідомлення про отримання ними судових повісток, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Клопотань про відкладення розгляду справи від сторін не надходило.

18 грудня 2020 року від представника ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, також просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 29 грудня 2020 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Згідно зі ст. ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу;

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей і з зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За таких обставин, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі №6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17, постановах Верховного Суду від 12 квітня 2018 року, (справа №359/1227/16-ц, провадження №61-12412св18), від 28 лютого 2018 року у справі №346/3978/15-ц, провадження №61-910св18, від 16 серпня 2018 року, (справа №516/97/16-ц, провадження №61-25512св18), від 21 березня 2018 року, (справа №757/27533/15-ц, провадження №61-8055св18).

Крім того, статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконано.

Зі змісту вищезазначених правових норм випливає, що єдиним доказом невиконання відповідачем обов`язку з повернення грошей може бути лише оригінал його боргового документу, який повинен бути у кредитора, а у разі стягнення суми боргу залишається у матеріалах цивільної справи.

Матеріалами справи встановлено, що згідно копії розписки від 04 вересня 2017 року, ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 у борг грошову суму в розмірі 468 000 гривень, що еквівалентно на момент отримання боргу 18 000 доларів США, зазначену суму коштів ОСОБА_3 зобов`язався повернути до 31 грудня 2017 року (т. 1 а.с. 7).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року по справі призначено судову-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Одеському науково-дослідницькому інституту судових експертиз, на вирішення якої поставлено наступні питання: 1. Чи виконано рукописний текст в розписці від 04.09.2017р. від імені ОСОБА_3 про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 468 000 гривень самим ОСОБА_3 чи іншою особою. 2. Чи виконано підпис в розписці від 04.09.2017р. від імені ОСОБА_3 про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 468 000 гривень самим ОСОБА_3 чи іншою особою. 3. Якщо рукописний текст в розписці від 04.09.2017р. від імені ОСОБА_3 про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 468 000 гривень виконано самим ОСОБА_3 , то чи перебував він під час виконання цього тексту у незвичайному стані.

Зобов`язано ОСОБА_1 , в порядку забезпечення доказів надати, на вимогу судового експерта для дослідження, оригінал розписки від 04 вересня 2017 року виконаної від імені ОСОБА_3 щодо отримання грошових коштів в сумі 468 000,00 грн. (еквівалент на момент отримання боргу дорівнює 18 000,00 доларів США) від ОСОБА_1 ..

На вищезазначену ухвалу суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, однак ухвалою Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження по справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року.

09 травня 2020 року Одеським науково-дослідницьким інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України повідомлено, що оскільки у встановлений законом термін не було надано оригінал розписки від 04.09.2017р. від імені ОСОБА_3 про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 468 000 гривень, а також вільних та експериментальних зразків почерку і підписів ОСОБА_3 проведення не є можливим.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що протягом всього часу розгляду справи (два роки та 6 місяців) ОСОБА_1 , у порядку статті 81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів в підтвердження заявлених нею позовних вимог, а саме не було надано для огляду суду та для проведення експертизи оригіналу розписки від 04 вересня 2017 року виконаної від імені ОСОБА_3 щодо отримання грошових коштів в сумі 468 000 гривень (еквівалент на момент отримання боргу дорівнює 18 000 доларів США) від ОСОБА_1 , а визнання судом копії вищезазначеної розписки, як належного доказу сприятиме у здійсненні однієї із сторін своїх прав, що в свою чергу призведе до легітимізації зловживанням стороною правом на подання доказів, що є неприпустимим, оскільки за своїм змістом є порушенням передбаченого у ст. 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" права на справедливий судовий розгляд в контексті такого його елемента, як правова визначеність, а також - до порушення конституційної засади судочинства: рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, ст. 129 Конституції України.

Колегія суддів апеляційного суду також погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що в матеріалах справи відсутні будь які належні та допустимі докази на підтвердження того, що ОСОБА_3 отримав грошові кошти у розмірі 468 000 гривень.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 липня 2020 року є законним, обґрунтованим, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. ст. 12, 81 ЦПК України).

Зазначене також передбачено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції».

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що оригінал розписки від 04 вересня 2017 року ОСОБА_3 про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 468 000 гривень, постійно знаходиться в неї, однак про клопотання експерта про надання для дослідження вищезазначеного оригіналу розписки дізналась вже після повідомлення експерта про неможливість проведення експертизи, однак апеляційний суд критично відноситься до зазначених доводів апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року по справі призначено судову-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Одеському науково-дослідницькому інституту судових експертиз, на вирішення якої поставлено наступні питання: 1. Чи виконано рукописний текст в розписці від 04.09.2017р. від імені ОСОБА_3 про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 468 000 гривень самим ОСОБА_3 чи іншою особою. 2. Чи виконано підпис в розписці від 04.09.2017р. від імені ОСОБА_3 про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 468 000 гривень самим ОСОБА_3 чи іншою особою. 3. Якщо рукописний текст в розписці від 04.09.2017р. від імені ОСОБА_3 про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 468 000 гривень виконано самим ОСОБА_3 , то чи перебував він під час виконання цього тексту у незвичайному стані.

Зобов`язано ОСОБА_1 , в порядку забезпечення доказів надати, на вимогу судового експерта для дослідження, оригінал розписки від 04 вересня 2017 року виконаної від імені ОСОБА_3 щодо отримання грошових коштів в сумі 468 000,00 грн. (еквівалент на момент отримання боргу дорівнює 18 000,00 доларів США) від ОСОБА_1 ..

На вищезазначену ухвалу суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, однак ухвалою Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження по справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року, що свідчить про обізнаність апелянта про зміст ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року та про обов`язок надати в порядку забезпечення доказів надати, на вимогу судового експерта для дослідження, оригінал розписки від 04 вересня 2017 року.

Крім того, в справі приймали участь представники позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_6 за довіреністю (т. 1 а.с. 8, 19, 50, 53-54, 100, 122,125) та була присутня в судовому засіданні 20 травня 2019 року без повноважень (т. 2 а.с. 31-32), адвокат Соловйов В.В. згідно ордеру (т. 2 а.с. 52-51, 83-84)

Адвокат Соловйов В.В., як представник ОСОБА_1 , ознайомився з матеріалами справи, про що зробив запис власноручно, що також свідчить про обізнаність про призначення судової-почеркознавчої експертизи та потреби в наданні експерту оригіналу розписки для виконання експертизи (т. 2 а.с. 51).

Позивачка ОСОБА_1 також зверталась безпосередньо до суду через електрону пошту суду з необхідними їй заявами та із заявою від 21 січня 2019 року про задоволення її позову і заперечувала проти задоволення зустрічного позову (т. 1 а.с.59, 85, 162-165, 181).

01 червня 2020 року в підготовчому судовому засіданні приймав участь адвокат ОСОБА_1 Соловйов В.В., та не заперечував щодо закриття підготовчого засідання та призначення справи до розгляду по суті. Будь-яких клопотань щодо огляду оригіналу розписки чи будь-яких перешкод в огляді даної розписки не заявляв.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р. суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного терміну. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Така позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України».

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Крім того, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі вищевикладеного, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 була обізнана щодо потреби в надані експерту оригіналу розписки, та необхідності огляду в судовому засіданні оригіналу розписки, як допустимого та належного доказу на підтвердження позовних вимог, однак ОСОБА_1 розпорядилась своїм правом щодо надання доказів на підтвердження своїх позовних вимог або заперечень, та не надала суду оригінал розписки від 04 вересня 2017 року ОСОБА_3 щодо отримання грошових коштів в сумі 468 000 гривень (еквівалент на момент отримання боргу дорівнює 18 000,00 доларів США).

18 грудня 2020 року адвокатом ОСОБА_1 Соловйовим В.В. було подано клопотання про огляд в судовому засіданні документів та надано оригінал розписки від 04 вересня 2017 року ОСОБА_3 щодо отримання грошових коштів в сумі 468 000 гривень, однак в силу вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд не приймає до уваги подані докази, з огляду на наступне.

Частинами другою, третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частини третьої статті 367 та пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Таких обставин апеляційним судом встановлено не було.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №145/474/17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі №346/5603/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи наведене та те, що в клопотанні про огляд в судовому засіданні оригіналу документу, не наведено обґрунтованих підстав, з яких ОСОБА_1 була позбавлена можливості подати докази, під час розгляду справи судом першої інстанції, колегія суддів не приймає вказані докази, в силу вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення спору.

Крім того, слід зазначити, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006р., суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, суд першої інстанції, перевіривши доводи сторін, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. 80 ЦПК України, дотримавшись вимог норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясував всі дійсні обставини спору, який виник між сторонами, вирішив дану справу згідно із законом, тому підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 29 грудня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік