Постанова

Іменем України

13 березня 2020 року

м. Київ

справа № 500/3433/16-ц

провадження № 61-10123св19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Мартєва С.Ю., Штелик С. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 14 березня 2019 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Калараша А. А., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнень просив визнати недійсним договір споживчого кредиту № ОDI0GK01420260 від 01 грудня 2006 року, укладений між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є - ПАТ «ПРИВАТБАНК»; розірвати кредитні відносини між ним та Банком за договором споживчого кредиту № ОDI0GK01420260 від 01 грудня 2006 року та договором іпотеки від 01 грудня 2006 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що Банк не надав йому жодної інформації щодо орієнтовної кінцевої вартості кредиту. Умови спірного кредитного договору не містять розпису загальної вартості кредиту. Банк ввів його в оману щодо реальної відсоткової ставники за користування кредитом. Застосована Банком підприємницька діяльність є несправедливою, такою що вводять споживача в оману. Наявний дисбаланс прав та обов`язків кредитора та позичальника. Вказане, на його думку, тягне недійсність спірного кредитного договору. Недійсність спірного договору кредиту спричиняє недійсність спірного іпотечного договору (Т. 1, а. с. 1 - 6, Т. 2, а. с. 3 - 7).

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 квітня 2018 року вищезазначений позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір № ОDI0GK01420260 від 01 грудня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Розірвано кредитні відносини між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за кредитним договором договір № ОDI0GK01420260 від 01 грудня 2006 року та договором іпотеки від 01 грудня 2006 року.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 17 424 грн - витрат на проведення експертизи, 20 000 грн - витрат на правову допомогу та 275,61 грн - витрат на оплату судового збору, а разом - 37 699,61 грн.

Заочне рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що підприємницька практика, застосована Банком у правовідносинах з позивачем, є такою, що вводить його в оману. Також такий же висновок викладений Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 22 жовтня 2014 року по справі № 6-2625св 14 - відсутність відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту; факт ненадання банком окремого письмового документа з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача; відсутність у наданому розрахунку повної орієнтовної вартості кредиту з проведенням розрахунку поверхово та не зрозуміло для споживача; включення до додаткової угоди положень, які відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, оскільки містять умови про зміни у витратах з наявним дисбалансом зарахування відсотків та тіла кредиту, що також ставить в тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобов`язаннях; відсутність інформації які суми на які рахунки зараховувалися, загалом є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Зважаючи на дисбаланс прав та обов`язків Кредитора та Позичальника, Банк, приховавши реальні умови договору, зокрема щодо реальної відсоткової ставки, сукупної вартості кредиту, уклавши договір на умовах, які обмежили право споживача, зокрема щодо повної інформації про послугу, використавши нечесну підприємницьку практику, використав переваги свого становища, тим самим порушив принцип рівності сторін, зловживаючи своїм договірним положенням, з метою введення позивача (Споживача) в оману та отримання коштів, які перевищують встановлений договором розмір, використавши становище позивача, застосував приховані відсотки, які призвели до збільшення заборгованості майже вдвічі. Враховуючи викладені обставини, даний договір має бути визнаний судом недійсним.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 липня 2018 року (Т. 2, а. с. 72), заява Банку від 16 травня 2017 року про перегляд вищевказаного заочного рішення (Т. 2, а. с. 38 - 46), залишена без задоволення.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 14 березня 2019 року скасовано заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 квітня 2018 року та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. Вирішено питання судових витрат.

Судове рішення мотивовано тим, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів вчинення оспорюваного правочину з використанням нечесної підприємницької практики банку та навмисним введенням його в оману, у зв`язку з чим, відсутні підстави для визнання вказаного правочину недійсними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на судове рішення суду апеляційної інстанції, у якій просить скасувати вказане судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 травня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В.

Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2019 року відкрито касаційне провадження.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що відповідач не довів належними та допустимими доказами виконання свого обов`язку, встановленого вимогою пункту 2 частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Позичальник, як споживач, з вини банку, в порушення ним вимог статті 203 ЦК України, статей 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» не був ознайомлений належно як перед, так і під час укладання кредитного договору зі всіма його умовами, які для нього мають суттєве значення та істотно могли вплинути на формування його волевиявлення і здійснення свідомого вибору, що є обставинами, які викривили його уявлення щодо дійсності істотних умов договору та унеможливили позичальнику реалізувати вільну можливість та змогу, надати дійсну оцінку положенням умов кредитування банку та наслідкам укладення такого кредитного договору.

За наведених обставин, позичальник не міг знати, що кредитний договір містить несправедливі умови, оскільки кредитор приховав від нього повну та достовірну інформацію про Умови кредитування та реальну ціну фінансової послуги банку, зокрема щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у спірному кредитному договорі заниженні значення показників щодо суттєвих умов договору, що підтверджується висновком судового експерта. Банк такими діями фактично ввів позичальника в оману щодо реальної ціни кредиту та фінансової послуги, які мають бути виражені у вигляді реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної вартості кредиту, яку має сплатити позичальник на користь банку, погашаючи кредит у строки, визначені кредитним договором.

Апеляційний суд не врахував те, що банк не надав позичальнику детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, що унеможливило визначення фактичного подорожчання кредиту, оскільки у спірному кредитному договорі відсутня така істотна умова, як ціна і Банк фактично призвів Позичальника на здійснення правочину, на який за наявності достовірної інформації про всі майбутні витрати за кредитом, ніколи б не погодився.

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить відхилити касаційну скаргу, рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилається на те, що позивач не довів під час розгляду справи та не навів у касаційній скарзі, які конкретні дії або бездіяльність кредитора були неправдивими і ввели в оману позичальника щодо істотних умов договору, яку інформацію до нього не довели або неправдиво довели перед укладанням кредиту, що могло вплинути на його рішення щодо отримання кредиту. Висновок експерта, на який посилається скаржник, має аналітичний характер і стосується визначення витрат за кредитом у відсотковому значенні. В свою чергу банк надав позичальнику графік погашення кредиту, у якому встановлені суми платежів, дати здійснення платежів від початку кредитування до його закінчення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до укладеного 01 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», кредитного договору, Банк був зобов`язаний надати позивачу кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на період з 01 грудня 2006 року по 01 грудня 2026 року включно, у вигляді кредитної лінії в розмірі - 29 000 доларів США на наступні кошти: купівлі нерухомості: в тому числі, грошові кошти у розмірі - 5 220,00 доларів США на оплату страхових платежів у випадках і в порядку, які передбачені Договором.

Відповідно до п.п. 1.1. Договору за користування кредитом відсоткова ставка становила 1,00 відсоток в місяць на суму залишку заборгованості. Також, даним пунктом визначалось, що винагорода за надання фінансового інструмента становить 0,20 відсотка від суми виданого кредиту.

Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору передбачена сплата заборгованості щомісячно у розмірі ануїтетного платежу у розмірі - 380,69 доларів США.

Починаючи з 04 січня 2007 року по січень 2015 року ОСОБА_1 щомісяця сплачував Банку гроші за кредитним договором у різних сумах - від 17,75 до - 1 040 доларів США (Т. 1, а. с. 16 -19), чим порушував умови кредитного договору.

По справі було проведено судово-економічну експертизу, за результатами якої надано висновок експерта № 116 від 07 серпня 2017 року на поставлені експерту питання надані наступні відповіді. Щодо суми абсолютного здороження кредиту за спірним кредитним договором у вказаному висновку зазначено, що сума здороження кредиту визначається за рахунок сплати винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20 відсотка від суми виданого кредиту, розмір якого за термін дії договору, тобто з 01 грудня 2006 року по 01 грудня 2026 року складає - 13 920 доларів США, а за термін з 01 грудня 2006 року по 04 квітня 2017 року в сумі - 7 134 доларів США. Щодо сукупної вартості кредиту за спірним кредитним договором на момент укладання, та чи визначено її в спірному кредитному договорі, то у зв`язку з тим, що на дослідження не надані облікові регістри, виписки руху грошових коштів по рахункам обліку, нарахування відсотків, надання кредитних коштів, обліку прострочених платежів та нарахування пені за ними та обліку отриманих платежів за їх погашенням, а також облікові регістри по обліку нарахування до сплати додаткових платежів за кредитним договором (винагороди, додаткових послуг, страхування), графіку погашення платежів та розрахунку щомісячного платежу то підтвердити чи спростувати сукупну вартість кредиту за спірним кредитним договором не надається за можливе. Щодо реальної суми заборгованості позивача за спірним кредитним договором, то за аналітичним розрахунком здійсненим при дослідженні за умов спірного кредитного договору, висновком експерту визначено, що станом на 04 квітня 2017 року, позичальником загальна сума внесених коштів складає - 55 159,70 доларів США, у тому числі на сплату відсотків розрахованих на залишок неповернутого кредиту в розмірі - 19 004,18 доларів США, повернення кредиту в сумі - 28 991,52 долара США, сплату винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі - 7 134 доларів США, сума заборгованості за поверненням кредиту станом на 04 квітня 2017 року складає в розмірі - 8,48 доларів США.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 1054 ЦК України и передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконувати належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

За змістом статті 230 ЦК України у взаємозв`язку із загальним засадами цивільного судочинства щодо змагальності сторін, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, правильно застосував положення статей 203, 215 та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

ОСОБА_1 під час укладення кредитного договору ознайомився і погодився з умовами кредитування, які були наданні йому у письмовій формі. Своїм підписом останній підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування в Банку.

У випадку ненадання необхідної інформації Позичальник мав право вимагати надати таку інформацію у найбільш короткий строк, відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця.

Під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.

Позивач погодився на отримання кредиту та був ознайомлений з умовами, що запропоновані банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підписи позивача в договорі свідчать про його згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в ньому зазначені, що спростовує доводи про ненадання йому інформації, як споживачу послуг, про умови кредитування і сукупну вартість кредиту. Банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, у додатках до договору споживчого кредиту міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Отримавши кредит, ОСОБА_1 виконував його умови.

Отже, матеріали справи та встановлені судами попередніх інстанції обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 14 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

С.Ю. Мартєв

С. П. Штелик