Справа № 169/661/20
Провадження № 2/169/397/20
ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2020 року смт Турійськ

Турійський районний суд Волинської області в складі

головуючого судді Тітівалова Р.К.,

з участю:

секретаря судового засідання Веремчук Л.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Позов мотивований тим, що вона з 25 липня 2003 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Турійського районного суду Волинської області від 6 листопада 2018 року розірвано. Під час шлюбу сторони придбали житловий будинок по АДРЕСА_1 , земельну ділянку загальною площею 0.25 га, кадастровий номер :01:001:0217, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в селі Купичів Турійського району Волинської області, а також два автомобілі: OPEL VECTRA, номерний знак НОМЕР_1 , 1996 року випуску, та ИЖ 412 ИЭ, номерний знак НОМЕР_2 , 1979 року випуску. Вказуючи, що житловий будинок, земельна ділянка та транспортні засоби належать їм, як подружжю, на праві спільної сумісної власності, однак зареєстровані за відповідачем, просила поділити спільне майно, визнати за нею право власності на 1/2 частку вищевказаного нерухомого майна, виділити відповідачу у власність обидва транспортні засоби і стягнути в її користь грошову компенсацію в розмірі 32220 гривень, що становить половину вартості автомобілів.

Відповідач ОСОБА_3 подав відзив на позов, у якому, не заперечуючи статусу вищевказаного майна як спільного сумісного майна подружжя, вважав необґрунтованими вимоги щодо його поділу у визначений позивачем спосіб. Вказував, що після розірвання шлюбу з позивачем їхні неповнолітні діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишились проживати з ним та перебувають на його утриманні, у зв`язку з чим, враховуючи інтереси дітей, відповідач просив відступити від принципу рівності часток подружжя та виділити у його власність 2/3 частки спірного житлового будинку та земельної ділянки. Транспортні засоби відповідач просив поділити таким чином: автомобіль ИЖ 412 ИЭ, номерний знак НОМЕР_2 , 1979 року випуску, виділити у власність позивачу, а автомобіль OPEL VECTRA, номерний знак НОМЕР_1 , 1996 року випуску, залишити у його власності без стягнення різниці у вартості зазначених транспортних засобів.

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали із викладених у ньому підстав та просили поділити набуте за час шлюбу майно подружжя у визначений в позовній заяві спосіб та стягнути з відповідача судові витрати.

Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково, не заперечував, що вказане у позовній заяві нерухоме та рухоме майно належить йому та позивачу на праві спільної сумісної власності, просив його поділити у вказаний у відзиві спосіб. Також вказував, що загальна і житлова площа будинку змінилися у зв`язку з тим, що вони за час шлюбу у встановленому законом порядку здійснили реконструкцію і добудову.

Представник відповідача - адвокат Дзивульська Л.В., у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, про причини неявки суд не повідомляла, у зв`язку з чим на підставі пункту 3 частини третьої статті 223 ЦПК України справа розглядалася за відсутності представника відповідача з урахуванням думки учасників справи, які не заперечували проти проведення судового засідання без участі останньої.

Заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 60 СК України, частина третя статті 368 ЦК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-71 СК України та статтею 372 ЦК України.

За змістом положень статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Аналогічні положення щодо способу, порядку поділу майна подружжя та розміру їхніх часток передбачені і статтями 69-71 СК України.

За змістом наведених норм матеріального права при вирішенні питання про визнання майна подружжя їхньою спільною сумісною власністю з`ясуванню підлягають підстави й час набуття такого майна та у разі доведеності такого статусу майна його поділ може здійснюватися як шляхом визначення часток кожного з подружжя у спільному майні, внаслідок чого спільна сумісна власність припиняється в силу закону і виникає спільна часткова, так і шляхом виділу в натурі кожному з подружжя його частки зі спільного майна чи майна зі стягненням відповідної грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності.

Судом встановлено, що з 25 липня 2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Турійського районного суду Волинської області від 6 листопада 2018 року розірвано (а.с. 8-9).

21 вересня 2005 року між ОСОБА_6 , яка діяла в інтересах ОСОБА_7 , та відповідачем ОСОБА_3 укладено договори купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , та земельної ділянки загальною, площею 0.25 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в селі Купичів Турійського району Волинської області (а.с. 13-14, 17).

Реєстрація права власності на зазначений будинок та земельну ділянку за відповідачем ОСОБА_3 підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 12 березня 2020 року (а.с. 10, 11, 15).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Аналіз наведених обставин справи та норм матеріального права дає підстави для висновку, що придбані сторонами за час шлюбу спірний житловий будинок та земельна ділянка є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, що сторонами не заперечувалося, правовий режим майна, як спільної сумісної власності подружжя, не залежить від того, на ім`я кого із подружжя воно було придбане чи зареєстроване, у зв`язку з чим суд вважає, що в розглядуваному випадку наявні правові підстави для поділу зазначеного нерухомого майна між позивачем та відповідачем у рівних частках і визнання за кожним із них права приватної власності на 1/2 частку житлового будинку і земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заперечуючи проти задоволення позову в цій частині, відповідач ОСОБА_3 просив відступити від принципу рівності часток подружжя, виділивши йому 2/3 частки, а позивачу - 1/3 частку майна, з тих підстав, що їхні неповнолітні діти проживають разом із ним і перебувають на його утриманні.

Такі доводи відповідача є необґрунтованими і на увагу не заслуговують з таких мотивів.

Згідно з довідкою про склад сім`ї та актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, що складені Купичівською сільською радою Турійського району Волинської області, неповнолітні діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають із відповідачем у будинку, що є предметом цього позову. Місце проживання позивача зареєстровано за цією ж адресою, однак з 2018 року після розірвання шлюбу вона фактично там не проживає (а.с. 55-58).

Відповідно до частин другої, третьої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл за загальним правилом підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріального забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено.

При цьому, обов`язок доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя.

Факт проживання дітей із відповідачем, на що він посилається як на єдину підставу для збільшення його частки у спільному сумісному майні, сам по собі не є достатньою і беззаперечною підставою для збільшення його частки у майні подружжя.

Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного будинку та земельної ділянки, відповідачем під час судового розгляду не наведено та не надано жодних доказів на підтвердження таких обставин.

Враховуючи вищевказане, суд вважає, що правові підстави для збільшення частки ОСОБА_3 у спільній сумісній власності подружжя відсутні.

Крім того, неповнолітні діти сторін досягнули чотирнадцятирічного віку і в контексті положень частини другої статті 29 ЦК України вправі вільно обирати собі місце проживання.

Покликання відповідача на те, що позивач не приймає участі в утриманні дітей, також не має правового значення для вирішення питання про відступлення від рівності часток подружжя у майні. Відповідач не позбавлений можливості у встановленому законом порядку звернутися до суду із позовом про стягнення з позивача аліментів на дітей до досягнення ними повноліття.

Такі ж правові висновки щодо підстав для відступу від принципу рівності часток подружжя при поділі майна викладені у постановах Верховного Суду від 2 березня 2020 року у справі № 448/1722/16, від 27 грудня 2019 року у справі № 297/2837/17, від 6 березня 2019 року у справі № 200/15089/16.

Також судом встановлено, що сторони за час шлюбу придбали два транспортних засоби: автомобіль ИЖ 412 ИЭ, номерний знак НОМЕР_2 , 1979 року випуску, та автомобіль OPEL VECTRA, номерний знак НОМЕР_1 , 1996 року випуску, що підтверджується відповідними відомостями з інформаційних баз Територіального сервісного центру 0742 РСЦ МВС у Волинській області (а. с. 12).

Згідно з наданими позивачем консультативними висновками про вартість ТЗ №№ 555-ТЗ, 554-ТЗ ринкова вартість автомобіля НОМЕР_3 , 1979 року випуску, станом на 28 липня 2020 року становить 7160 гривень, а автомобіля OPEL VECTRA, 1996 року випуску, - 57280 гривень (а. с. 29, 30).

Звертаючись з позовом до суду, позивач просила виділити вказані транспортні засоби відповідачу і стягнути з нього компенсацію у розмірі половини їхньої вартості - 32220 гривень.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні проти залишення у його власності автомобіля OPEL VECTRA, 1996 року випуску, не заперечував, однак не погодився із його вартістю, вказуючи, що вона є завищеною і відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 2477 від 10 вересня 2020 року становить 51740 гривень (а. с. 59-67).

Щодо вартості автомобіля НОМЕР_3 відповідач не заперечував і просив виділити його у власність позивачу.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити право власності на свою частку в спільному майні з отримання грошової компенсації на свою користь, регулюються також положенням частини другої статті 364 ЦК України, яка передбачає, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Враховуючи зазначені норми права, погодження сторін щодо залишення у власності відповідача автомобіля OPEL VECTRA, 1996 року випуску, який на нього зареєстрований та фактично перебуває у його користуванні, факт згоди ОСОБА_1 на одержання грошової компенсації, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання за відповідачем права власності на зазначений транспортний засіб та стягнення в користь позивача грошової компенсації вартості її частки у праві спільної сумісної власності, яка на підставі частини третьої статті 372 ЦК України у зв`язку з поділом майна припиняється.

Визначаючи розмір грошової компенсації, суд виходить з вартості автомобіля OPEL VECTRA, 1996 року випуску, в розмірі 51740 гривень, що визначена у висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 2477 від 10 вересня 2020 року, наданого відповідачем, оскільки такий висновок зроблений за результатом огляду і обстеження спірного транспортного засобу, тоді як консультативним висновком про вартість ТЗ № 554-ТЗ, що наданий позивачем, визначено лише ймовірну вартість вказаного автомобіля без проведення його огляду, встановлення пробігу та перевірки технічного стану (а. с. 30).

Враховуючи, що за час шлюбу сторонами набуто у спільну сумісну власність два транспортних засоби, то виходячи із характеру спірних правовідносин, наміру сторін розподілити усе спільне майно, відсутності домовленості сторін про спосіб поділу другого автомобіля - ИЖ 412 ИЭ, суд вважає за можливе вказаний транспортний засіб передати у власність позивачу зі стягненням з неї в користь відповідача грошової компенсації вартості його частки у праві спільної сумісної власності на зазначений автомобіль.

Суд вважає, що такий спосіб поділу вказаного об`єкта спільної сумісної власності сторін у справі відповідатиме принципам справедливості і розумності та вимогам частини другої статті 71 СК України, якою передбачено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Щодо розподілу судових витрат у цій справі.

Відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач просила поділити майно подружжя, визнавши за нею право власності 1/2 (одну другу) частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, вартість якої становить 24176 гривень (48352 грн / 2 = 24176 грн), 1/2 (одну другу) частку земельної ділянки - 24637 гривень 50 копійок (49275 грн / 2 = 24637.5 грн) та стягнувши в її користь грошову компенсацію у розмірі 32220 гривень.

Виходячи із положень статті 176 ЦПК України ціна позову у цій справі становить 81033 гривень 50 копійок (24176 грн + 24637.5 грн + 32220 грн = 81033.5 грн) і за подання такої позовної заяви відповідно до вимог статті 4 Закону України «Про судовий збір» позивачу слід було сплатити судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок (1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Враховуючи, що позов задоволено частково (78263.5 грн, що становить 96.51 %), то відповідно до принципу пропорційності розподілу судових витрат з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 811 гривень 44 копійки (840.8 грн * 96.51 % / 100 % = 811.44 грн).

За змістом пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Представником позивача ОСОБА_2 8 грудня 2020 року до судових дебатів подано суду заяву про покладення на відповідача понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 гривень (а.с. 87-92).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з вимогами частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У судовому засіданні відповідач просив відмовити у задоволенні клопотання представника позивача про стягнення з нього витрат на правничу допомогу, оскільки їхній розмір є неспівмірним із витраченим адвокатом часом на надання такої допомоги.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин справи суд може обмежити розмір витрат з огляду на розумну необхідність судових витрат для цієї справи.

Представником позивача - адвокатом Гарбарчук Н.М., на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 гривень надано суду такі документи:

- договір про надання правничої допомоги від 12 березня 2020 року;

- акт приймання-передачі виконаних послуг від 8 грудня 2020 року;

- рахунок № 1 від 8 грудня 2020 року;

- квитанцію до прибуткового касового ордера № 001 від 8 грудня 2020 року.

Крім того, у матеріалах справи є копія ордера серії ВЛ № 000068939 від 18 березня 2020 року на представництво адвокатом Гарбарчук Н.М. інтересів ОСОБА_1 у Турійському районному суді (а.с. 69).

Умовами договору від 12 березня 2020 року вартість послуг адвоката не визначено.

Відповідно до розрахунку вартості та акту приймання-передачі наданих послуг з правничої допомоги адвокатом надано такі послуги:

1) витребування копій правовстановлюючих документів на нерухоме та рухоме майно, замовлення оцінки майна (витрачений час - 2 години, вартість - 2000 гривень);

2) підготовка позову (витрачений час - 2 години, вартість - 2000 гривень);

3) представництво в суді незалежно від кількості судових засідань (вартість - 3000 гривень).

З матеріалів справи видно, що адвокат Гарбарчук Н.М. приймала участь у двох підготовчих та одному судовому засіданні загальною тривалістю близько 1 години 20 хвилин.

Додані до позовної заяви адвокатські запити в Ковельську міську раду щодо ОСОБА_8 не мають відношення до розгляду цієї справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною четвертою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

З урахуванням вищевказаного, суд дійшов висновку, що визначений адвокатом Гарбарчук Н.М. розмір судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000 гривень істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку (у позовній заяві вказано, що позивач очікує понести витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 гривень) і не відповідає критеріям розумності, справедливості і необхідності, є неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), у зв`язку з чим суд вважає за необхідне зменшити розмір таких витрат до 3500 гривень.

Крім того, суд звертає увагу на те, що надання правничої допомоги у виді витребування копій правовстановлюючих документів на нерухоме та рухоме майно, замовлення оцінки майна, підготовки позову (пункти 1 і 2 розрахунку вартості та акту приймання-передачі наданих послуг з правничої допомоги) на момент подання позовної заяви до суду фактично були виконані адвокатом і в зазначеному у позовній заяві попередньому (орієнтовному) розрахунку були оцінені у 2000 гривень (а.с. 3).

У заяві про стягнення судових витрат від 8 грудня 2020 року та в судовому засіданні того ж числа представником позивача не наведено об`єктивних і достатніх підстав в обґрунтування збільшення вдвічі зазначених вище та фактично наданих позивачу послуг (4000 гривень).

Такі ж правові позиції і висновки викладені у постановах Верховного Суду від 2 липня 2020 року (справа № 362/3912/18, провадження № 61-15005св19), від 21 жовтня 2020 року (справа № 759/9962/17, провадження № 61-20346св19), додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року (справа № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19).

На підставі викладеного, статей 60, 69-72 СК України, статей 368, 372 ЦК України та керуючись статтями 141, 247, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на

1/2 (одну другу) частку житлового будинку, загальною площею 119.7 кв. м, житловою площею 62.0 кв. м, з господарськими будівлями і спорудами: гараж «Б-1», сарай «В-1», сарай «Г-1», вбиральня «Д», колодязь «К», огорожа «1-1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

1/2 (одну другу) частку земельної ділянки, площею 0.25 га, кадастровий номер :01:001:0217, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

транспортний засіб ИЖ 412 ИЭ, номерний знак НОМЕР_2 , 1979 року випуску.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсації замість 1/2 (однієї другої) частки у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб ИЖ 412 ИЭ, номерний знак НОМЕР_2 , 1979 року випуску, в розмірі 3580 (три тисячі п`ятсот вісімдесят) гривень.

Визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на

1/2 (одну другу) частку житлового будинку, загальною площею 119.7 кв. м, житловою площею 62.0 кв. м, з господарськими будівлями і спорудами: гараж «Б-1», сарай «В-1», сарай «Г-1», вбиральня «Д», колодязь «К», огорожа «1-1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

1/2 (одну другу) частку земельної ділянки, площею 0.25 га, кадастровий номер :01:001:0217, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

транспортний засіб OPEL VECTRA, номерний знак НОМЕР_1 , 1996 року випуску.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсації замість 1/2 (однієї другої) частки у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб OPEL VECTRA, номерний знак НОМЕР_1 , 1996 року випуску, в розмірі 25870 (двадцять п`ять тисяч вісімсот сімдесят) гривень.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 811 (вісімсот одинадцять) гривень 44 (сорок чотири) копійки та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду через Турійський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Представник позивача: ОСОБА_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Представник відповідача: ОСОБА_9 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_3 .

Головуючий

Повне рішення складено 18 грудня 2020 року.