22-ц/804/3327/20
241/2359/19

Головуючий у 1 інстанції Чудопалова С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого суді Принцевської В.П.

суддів Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.

секретар Сидельнікова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 20 серпня 2020 року у цивільній справі №241/2359/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Банк Розвитку», ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент» про визнання недійсним договору застави рухомого майна та зняття обтяження з рухомого майна,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку», ОСОБА_3 , ТОВ «Есаймент» та, змінивши позовні вимоги, просить визнати недійсним договір застави рухомого майна та зняття обтяження з рухомого майна, мотивований тим, що він, звернувшись до МРЕВ з метою переоформлення свого автомобіля Nissan Qashqai 2,0 сірого кольору 2010 року випуску, р/н НОМЕР_1 , дізнався, що на нього накладено обтяження, оскільки 22.03.2013 між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № MKLVF2.97769.001 від 22.03.2013 та договір застави рухомого майна № ZXA019500.113057.001 від 22.03.2013, згідно умов якого ОСОБА_3 були надані у власність грошові кошти у розмірі 2 000 000 грн на строк до 21.03.2014 зі сплатою відсотків за користування кредитом. Цього ж дня, 22.03.2013 між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_2 був укладений договір застави, за умовами якого остання поручилась та заставила своє майно, а саме автомобіль Nissan Qashqai 2,0 сірого кольору 2010 року випуску, р/н НОМЕР_1 , на забезпечення виконання ОСОБА_3 вищевказаного кредитного зобов`язання. Зазначає, що заставлене його дружиною майно було придбано під час проживання однією сім`єю у 2010 році, але він своєї згоди на заставлене спільне сумісне майно подружжя не надавав і договір застави не підписував. А тому просить визнати договір застави рухомого майна від 22.03.2013 недійсним, відповідно до положень ч.1 ст.203, ч.1 ст.205 ЦК України, виходячи із первісного позову та зняти обтяження з автомобіля Nissan Qashqai 2,0 сірого кольору 2010 року випуску, р/н НОМЕР_1 .

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 20 серпня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Банк Розвитку», ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент» про визнання недійсним договору застави рухомого майна № ZXA019500.113057.001 від 22.03.2013 та зняття обтяження з рухомого майна - автомобіля Nissan Qashqai 2,0 сірого кольору 2010 року випуску, р/н НОМЕР_1 відмовлено у повному обсязі.

З вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 і оскаржив його в апеляційному порядку. Посилався на те, що суд ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального і матеріального Закону. Просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

До суду позивач не з`явився, повідомлений про час і місце судового засідання належним чином.

Відповідачка та представники третіх осіб до суду також не з`явилися, повідомлені про час і місце судового засідання судовими повістками.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним задовольнити апеляційну скаргу з наступних підстав.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до ст. 578 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути передано у заставу лише за згодою усіх співвласників.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Судом правильно встановлено, що згідно рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 11.01.2013 у цивільній справі № 0539/2281/2012 (провадження № 2-о/241/2/2013), встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без реєстрації шлюбу, з 08.11.2000 по 11.01.2013.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

22.03.2013 з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором від 22.03.2013, між ОСОБА_2 та ПАТ «ВБР» було укладено договір застави автотранспорту № ZXA019500/113057.001, за умовами якого ОСОБА_2 передала в заставу банку автомобіль Nissan Qashqai 2,0 сірого кольору 2010 року випуску, р/н НОМЕР_1 . До даного договору 25.12.2013 було внесено зміни.

З витягу про реєстрацію в Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 40214950 від 25.03.2013 вбачається, що на автомобіль Nissan Qashqai 2,0 сірого кольору 2010 року випуску, р/н НОМЕР_1 , накладено приватне обтяження, а саме заборона відчуження обтяження на підставі договору застави № ZXA019500/113057.001 від 22.03.2013, обтяжувач ПАТ «ВБР», боржник ОСОБА_3 .

Відповідно до листа ПАТ «ВБР» № 3140 від 16.05.2019, банк повідомив відповідачку ОСОБА_2 про те, що банком було відступлено право вимоги до ОСОБА_3 за кредитним договором MKLVF2.97769.001 від 22.03.2013, за зобов`язанням якого ОСОБА_2 виступає поручителем, та права вимоги за наступним договором застави № ZXA019500/113057.001 від 22.03.2013 шляхом продажу новому кредитору ТОВ «ФК «Есаймент» (а.с. 12, 92-94).

Відповідно до п. 6 договору застави, в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та заставодавцем зобов`язань за цим договором заставодавець надав в заставу майно - Nissan Qashqai 2,0 сірого кольору 2010 року випуску, р/н НОМЕР_1 , який належить на праві власності заставодавцю з 13.08.2010.

Згідно п. 10.1 договору застави, заставодавець засвідчив, що предмет застави не перебуває у спільній сумісній власності подружжя.

Відповідно до ст. 578 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути передано у заставу лише за згодою усіх співвласників.

Як вбачається з нотаріально завіреної заяві від 25.12.2013 ОСОБА_2 зазначила, що станом на 11-00 годину 25.12.2013 вона у шлюбі не перебуває, ні з ким не проживає однією сім`єю без укладання шлюбу.

Судом також правильно встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 при передачі транспортного засобу у заставу було умисно приховано той факт, що вона, хоча і не перебуває у зареєстрованому шлюбі, але існує рішення суду про встановлення факту її спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 , про яке на момент укладення договору банк не міг знати, а тому спірний автомобіль є майном, набутим під час шлюбу і він є спільною сумісною власністю подружжя.

Статтею 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є обгрунтованими.

Суд дійшов помилкового висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі.Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31?32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

В Постанові від 21 листопада 2018 року (справа № 372/504/17 провадження № 14-325цс18 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, і вважає, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо розпорядження спільним майном позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення цього договору. Укладення такого правочину свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Оскільки спірний договір застави укладений між відповідачем і третою особою без нотаріально посвідченої згоди позивача, який є співвласником предмета застави в силу вимог статті 60 СК України і така обставина не спростована, то оскаржуваний договір відповідно до вимог статей 203, 205, 215 ЦК України має бути визнаний судом недійсним.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає необхідним задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

З ОСОБА_2 необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 3842 грн. в відшкодування судових витрат на оплату судового збору.

Керуючись ст. 376, ст. 381, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 20 серпня 2020 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір застави рухомого майна № ZXA019500.113057.001 від 22 березня 2013 року, який укладено між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ОСОБА_2 .

Зняти обтяження на рухоме майно автомобіль легковий, марки NISSAN модель QASHQI.2010 р.в., номер об`єкта: НОМЕР_2 , номер державної реєстрації: НОМЕР_1 , які внесені на підставі договору застави рухомого майна № ZXA019500.113057.001 від 22 березня 2013 року, який укладено між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3842 грн. (три тисячі вісімсот сорок дві грн.) в відшкодування судових витрат на оплату судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді