Справа № 175/703/20
Провадження № 2/175/208/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

17 грудня 2020 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Приходько Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Структурний підрозділ з питань реєстрації місця проживання та порядку ведення реєстру територіальної громади Виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив суд постановити рішення, яким визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням: будинком АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 за вищевказаною адресою та виселити відповідачку з будинку без надання іншого житлового приміщення.

Позивач ОСОБА_1 та його адвокат за ордером про надання правової допомоги Бут Н.В. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі; адвокат Бут Н.В. надала суду заяву про закінчення розгляду справи без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення (а.с.69).

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином у встановленому законом порядку, що підтверджується поштовими повідомленнями (а.с.37,45), поштовим відправленням, що повернулося до суду як не вручене у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою (52-53) та квитанцією про відправку судової повістки (а.с.68), відзив на позовну заяву відповідачка не подавала, а тому зі згоди адвоката позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України.

Представник третьої особи Структурного підрозділу з питань реєстрації місця проживання та порядку ведення реєстру територіальної громади Виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області надав суду лист про розгляд справи без участі представника Відділу (а.с.34).

Вислухавши позивача та його адвоката, свідка ОСОБА_4 , повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном.

Встановлено, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 28 вересня 2010 року державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвої Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №2589 (а.с.14), ОСОБА_1 належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно довідки Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області №310 від 27 лютого 2020 року (а.с.18), в спірному житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_2 з 27 липня 2012 року.

ОСОБА_2 онука ОСОБА_1 . Реєстрація в будинку відповідачки, була здійснення зі згоди позивача, оскільки у ОСОБА_2 з моменту отримання паспорту була відсутня реєстрація місця проживання, а для вступу до училища на навчання, знадобилася офіційна реєстрація місця проживання відповідачки. Матір відповідачки, не оформила у встановленому законом порядку право власності на будинок, в якому зараз проживає, через що не має можливості здійснити реєстрацію місця проживання своєї доньки ОСОБА_2 в своєму будинку.

Встановлено, що з 2018 року ОСОБА_2 почала проживати в спірному будинку, з установленою ОСОБА_1 домовленістю, що проживання в будинку є тимчасовим і відповідачка повинна самостійно сплачувати вартість комунальних послуг. Однак, майже відразу після заселення в будинок, ОСОБА_2 почала вести аморальний спосіб життя, зловживала алкогольними напоями, в будинку вчиняла гулянки, на які скаржилися сусіда та викликали поліцію. За півтора роки проживання в будинку, відповідачка продала особисті речі позивача та знищила цінне майно: плазмовий телевізор, вхідні двері до будинку, міжкімнатні двері, насосну станцію, душову кабіну, всю сантехніку, стіни будинку, лінолеум. Окрім цього, ОСОБА_2 продала фактично новий холодильник, зняла та продала залізо встановлене на даху прибудови до будинку. Вартість комунальних послуг ОСОБА_2 не сплачує, в поточних ремонтах участі не приймає, грошові кошти на утримання прибудинкової території та самого будинку не надає, в будинку розруха, бруд та мотлох, що підтверджується фотокартками (а.с.20-22) та поясненнями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_4 .

На прохання ОСОБА_1 щодо виселення з будинку, ОСОБА_2 не реагує, продовжує проживати в будинку та вчиняти гулянки. Реєстрація та проживання відповідачки ОСОБА_2 у будинку порушує права власника домоволодіння ОСОБА_1 на розпорядження житлом, яке перебуває виключно у його власності.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Приписами ст. 157 ЖК України передбачено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени йог сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не з призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно із ч. 3 ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Тобто, для зняття з реєстрації місця проживання достатньо рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Оскільки Цивільний кодекс України не містить переліку таких обставин, то ними, зокрема, може бути невиконання членом сім`ї власника будинку або квартири (в тому числі колишнім членом сім`ї власника) обов`язку дбайливо ставитися до наданого йому власником житла, використання його не за призначенням, систематичне порушення правил співжиття, що унеможливлює для власника та інших членів його сім`ї проживання з ним в одному будинку чи квартирі (ст. 116, 157 ЖК України).

З матеріалів справи вбачається, що відносини між сторонами є конфліктними та напруженими, що підтверджується поясненнями як позивача, так і показами свідка та матеріалами справи.

Враховуючи наведене, суд приходить переконання про можливість застосування до спірних правовідносин положення ст. 406 ЦК України, 116, 156, 157 ЖК України та наявність підстав, передбачених ст. 406 ЦК України для припинення права відповідача користування домоволодінням та виселення ОСОБА_2 з житлового будинку, у зв`язку з істотним порушенням останньою правил проживання будинку, що робить неможливим для інших осіб проживання з нею, оскільки вжиті заходи запобігання такій поведінці виявились безрезультатними.

ОСОБА_1 є власником будинку. Сторони спільним побутом не пов`язані, тому право ОСОБА_2 на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Аналогічні висновки зроблено Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року в справі №243/7004/17-ц (провадження №61-25371св18), у постанові від 14 серпня 2019 року в справі №702/101/18 (провадження №61-42856ск18).

Статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, при цьому кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, судом встановлено, що у позивача виникли перешкоди в користуванні своїм майном, а тому суд вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити та визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням: будинком АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття з реєстрації за вищевказаною адресою ОСОБА_2 та виселити відповідачку з вищевказаного будинку, без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 повинно бути стягнено сплачений позивачем судовий збір в сумі 840,40 грн.

Керуючись ст. 15, 16, 317, 319, 391, 406 ЦК України, ст. 116, 150, 157 ЖК України, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 12, 13, 76, 130, 141, 223, 263-266, 280-282 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням: будинком АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття з реєстрації за вищевказаною адресою ОСОБА_2 .

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , з будинком АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 840,40 грн.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Озерянська Ж.М.