Дата документу 16.12.2020 Справа № 329/253/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №329/253/20 Головуючий у 1 інстанції Покопцева Д.О.
Провадження № 22-ц/807/3555/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2020 року у справі за позовом керівника Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області в інтересах держави, в особі органу, який уповноважений від імені держави здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області до Чернігівської районної державної адміністрації Запорізької області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування розпорядження, припинивши право власності на земельну ділянку, треті особи сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Токмачани», державний реєстратор Чернігівської районної державної адміністрації Запорізької області Линник Євгенія Олександрівна,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2020 року керівник Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області в інтересах держави, в особі органу, який уповноважений від імені держави здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області звернувся до суду з позовом до Чернігівської районної державної адміністрації Запорізької області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування розпорядження, припинивши право власності на земельну ділянку, треті особи сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Токмачани», державний реєстратор Чернігівської районної державної адміністрації Запорізької області Линник Євгенія Олександрівна.

В обґрунтування позову зазначав, що рішенням . Чернігівського районного суду Запорізької області від 02 жовтня 2017 року визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на земельну частку (пай), площею 7,10 умовних кадастрових гектарів, розташованій на території Чернігівської селищної ради та посвідчується сертифікатом на земельну частку (пай) серії ЗП № 0057220 від 20.01.1997р., виданим згідно розпорядження Чернігівської районної державної адміністрації № 210 від 01.08.1996р. на ім`я ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення набрало законної сили.

Чернігівською районною державною адміністрацією Запорізької області в порядку виконання цього рішення видано оскаржуване розпорядження № 23 від 18.01.2018р. про виділ ОСОБА_1 в натурі (на місцевості) земельної ділянки площею 6,4200га в контурі № НОМЕР_1 а для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Державним реєстратором Чернігівської районної державної адміністрації Запорізької області 26.02.2018р. на підставі зазначеного оскаржуваного розпорядження за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку :04:007:0007.

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 10 липня 2018 року рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 02 жовтня2017 року, яким за ОСОБА_1 визнано право власності, скасовано з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Посилаючись на положення ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» просить визнати незаконним та скасувати розпорядження № 23 від 18.01.2018р. голови Чернігівської районної державної адміністрації про виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки ОСОБА_1 , припинивши його право власності на зазначену земельну ділянку.

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Перший заступник керівника Запорізької обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норми матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача,пояснення учасників процесу,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням від 02.10.2017р. Чернігівського районного суду Запорізької області визнано за відповідачем ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на земельну частку (пай), площею 7,10 умовних кадастрових гектарів, розташованій на території Чернігівської селищної ради та посвідчується сертифікатом на земельну частку (пай) серії ЗП № 0057220 від 20.01.1997р., виданим згідно розпорядження Чернігівської районної державної адміністрації № 210 від 01.08.1996р. на ім`я ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення набрало законної сили.

В порядку виконання цього рішення Чернігівською районною державною адміністрацією Запорізької області видано оскаржуване розпорядження № 23 від 18.01.2018р. про виділ ОСОБА_1 в натурі (на місцевості) земельної ділянки площею 6,4200га в контурі № НОМЕР_1 а для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Земельна ділянка кадастровим номером :04:007:0007 виділена за рахунок земель колективного сільськогосподарського підприємства «Більшовик», виділена в натурі на підставі розпорядження № 23 від 18.01.2018р. Чернігівської районної державної адміністрації Запорізької області та передано у власність (а.с.19).

Державним реєстратором Чернігівської районної державної адміністрації Запорізької області 26.02.2018р. на підставі зазначеного оскаржуваного розпорядження за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку :04:007:0007, запис 25097200 (а.с.18).

Постановою від 10.07.2018р. апеляційного суду Запорізької області рішення від 02.10.2017р. Чернігівського районного суду Запорізької області, яким за відповідачем ОСОБА_1 визнано право власності, скасовано з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову (а.с.15-17).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що поданий позов мотивований положеннями ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за якими (…) у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Закон України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

За приписами ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі:1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності; 13-2) актів приймання-передачі нерухомого майна неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що розпорядження голови районної державної адміністрації, яким в натурі (на місцевості) виділяється земельна ділянка, у зазначеному переліку відсутнє.

Положеннями статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами п.1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

Таким чином, за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване позивачем рішення не є підставою для державної реєстрації права власності на майно за відповідачем чи іншими особами в силу вимог ст. 27 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Судом першої інстанції вірно встановлено, що при прийнятті оскаржуваного розпорядження Чернігівська районна державна адміністрація Запорізької області діяла лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому підстави для визнання його незаконним відсутні.

Посилання в апеляційній скарзі на положення ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» як окрему, не передбачену ЦК України і ЗК України підставу для припинення права власності на земельну ділянку колегією суддів відхиляється, оскільки вказаний закон відносини набуття та припинення власності взагалі не регламентує і регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

З позовної заяви вбачається, що порушення прав позивача обґрунтовано тим, що у разі скасування оспорюваного розпорядження земельна ділянка знову набуде статусу земель колективної власності (невитребуваних часток (паїв), а позивач матиме можливість надання такої земельної ділянки в оренду на підставі ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв).

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 02.10.2017 року встановлено, що батьку відповідача ОСОБА_2 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі розпорядження Чернігівської районної державної адміністрації № 210 від 01.08.1996р. видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗП № 0057220 від 20.01.1997р., і цим рішенням в порядку спадкування за відповідачем ОСОБА_1 , як за сином спадкодавця і єдиним спадкоємцем, визнано право власності на цю частку (пай).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», в порядку реалізації спадкових прав відповідача, земельна ділянка кадастровим номером :04:007:0007, площею 6,42га виділена за рахунок земель колективного сільськогосподарського підприємства «Більшовик», оспорюваним розпорядженням виділена в натурі (на місцевості) і державним реєстратором зареєстровано право власності відповідача на підставі цього розпорядження, позаяк воно встановлювало площу, контур і ділянку поділу спадкової земельної ділянки.

Преамбула Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками, особливості розпорядження землями та використання земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв).

Положеннями статті 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що батьку відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , померлому в 2004р., виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗП № 0057220 від 20.01.1997р. В порядку реалізації спадкових прав спірна земельна ділянка отримала кадастровий номер :04:007:0007, і, відповідно, за даними державного кадастру вже не знаходиться в загальному масиві не витребуваних земельних паїв, а перебуває у приватній власності.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що спірна земельна ділянка не є не витребуваною, а правовідносини, які регулював Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», і на положення ст. 13 якого посилається позивач, обґрунтовуючи своє порушене право, трансформувалися у площину спадкового права.

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції зроблено вірний та обґрунтований висновок про те, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту, оскільки позивачу необхідно вирішувати питання про визнання спадщини спадкодавця ОСОБА_2 відумерлою, позаяк його спадкоємці відсутні, або заявляти вимогу про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності.

Аналогічний висновок відображений у п. 74 Постанови Великої Палати Верховного Суду України від 29.05.2019 р. у справі №367/2022/15-ц.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Запорізької обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді: