Номер провадження: 22-ц/813/2987/20
Номер справи місцевого суду: 520/9278/17
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Комісарова Світлана Олександрівна, ОСОБА_4 ) про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу, на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Калініченко Л.В. 08 травня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 (треті особи: приватний нотаріус ОМНО Комісарова С.О., ОСОБА_4 ) про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу (т. 1 а.с. 2-3, 94-96, 126-131).

В обгрунтування позову ОСОБА_2 посилалася на те, що з квітня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 почали проживати однією сім`єю у цивільному шлюбі в буд. АДРЕСА_1 , були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки. У березні 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спільно обрали для купівлі кв. АДРЕСА_2 .18 березня 2010 року з особистого рахунку ОСОБА_2 було знято 45 000,00 доларів США, з метою оплати 70% вартості вищевказаної квартири (30% вартості квартири були оплачені ОСОБА_3 ), решта грошей були витрачені на ремонт квартири та облаштування в ній домашньої студії звукозапису. При цьому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вирішили, що при покупці квартира буде зареєстрована на ОСОБА_3 . Так, за вказаною попередньою згодою, 24 березня 2010 року між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) будо оформлено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . 02 квітня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, про що свідчіть актовий запис № 244. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась спільна дитина - ОСОБА_7 .

У січні 2016 року подружжя дозволило пожити у їх спільній квартирі АДРЕСА_2 своїм партнерам по праці - подружжю ОСОБА_8 . Як стверджує позивачка, про продаж їх вказаної квартири ОСОБА_3 з нею ніколи ніяких розмов не проводив, а тому під час шлюбних відносин, вона надавала свою згоду лише на проживання в квартирі подружжя ОСОБА_8 .

Однак наприкінці липня 2017 року, їй - ОСОБА_2 раптово стало відомо, що 26 вересня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який, в свою чергу, позивач вважала підлягаючим визнанню недійсним з наступних підстав.

Так, при укладанні цього договору не було отримано з боку відповідача ОСОБА_3 письмового дозволу ОСОБА_2 , як того вимагає чинне законодавство України. Усного дозволу також не було отримано з її боку, оскільки вона навіть не знала про намір свого чоловіка продати їх спільну квартиру, яка є спільною власністю подружжя.

На підставі вищевикладених обставин, позивач була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом для захисту своїх майнових прав та інтересів.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2017 року заяву представника позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову було задоволено. Вжито заходи забезпечення позову а саме: накладено арешт на кв. АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_10 . Встановлено заборону будь-яким особам та реєстраторам (особам уповноваженим на здійснення реєстраційних дій) вчиняти будь-які дії, у тому числі будь-які реєстраційні дії щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, відносно кв. АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_11 (т. 1 а.с. 29-31).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 травня 2019 року позов ОСОБА_2 було задоволено. Встановлено факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 постійно проживали однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, починаючи з квітня 2009 року по день реєстрації їх шлюбу, а саме по 02 квітня 2011 року. Визнано кв. АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 24 березня 2010 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л., зареєстрований в реєстрі за №878, такою, що належала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності. Визнано договір купівлі-продажу від 26 вересня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., зареєстрований в реєстрі за №1543, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 стосовно кв. АДРЕСА_2 недійсним. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 1 600 гривень. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 320 гривень (т. 2 а.с. 138-150).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що у матеріалах справи відсутні докази, на підставі яких можна зробити висновок про доведеність факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю. Крім того, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 було відомо про продаж спірної квартири, та, відповідно, у даному випадку відсутній спір про право (т. 2 а.с. 158-166).

Сторони у справі, відповідно до вимог ст.ст. 128, 130 ЦПК України, про час, дату і місце слухання справи 03 листопада 2020 року сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, через обмеження доступу до зали судового засідання Одеського апеляційного суду внаслідок поширення в Україні коронавірусної інфекції COVID-19, не подавали.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_5 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 березня 2010 року ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_3 купив за 24677 гривень квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 24 березня 2010 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л., зареєстрований в реєстрі за №878.

02 квітня 2011 року між громадянином України - ОСОБА_3 та громадянкою Російської Федерації - ОСОБА_2 , Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів 02 квітня 2011 року зроблено відповідний актовий запис №244, серії НОМЕР_1 .

26 вересня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_12 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., зареєстрований в реєстрі за №1543, за умовами якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_13 за 625834 гривні купив квартиру АДРЕСА_2 .

Позивач - ОСОБА_2 , дружина відповідача ОСОБА_3 , вважаючи вказаний договір недійсним, з підстав того, що її чоловік не отримав її згоду на продаж спільного майна подружжя, оскільки квартира АДРЕСА_2 , була придбана ними в період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, за спільні кошти, звернулась до суду з цим позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Конституційним Судом України у рішенні від 03 червня 1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка.

Згідно вимог ч. 4 СК України, сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу.

Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства.

Як вже зазначалось, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Згідно з п. 5 ч.1 ст. 315 ЦПК України, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлений у судовому порядку.

Доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо).

Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із "подружжя", свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Також, заявнику необхідно підтвердити, що сторони мали спільний бюджет, вони вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 у заявлених вимогах просить суд встановити факт проживання її з ОСОБА_3 однією сім`єю з квітня 2009 року по день реєстрації шлюбу - 02 квітня 2011 року.

Так позивачем надано до суду фотокартки (а.с.15-17, І том цивільної справи), на яких зображені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які зроблені, як стверджує позивачка, в місті Одесі 28 липня 2009 року, 11 жовтня 2009 року, 24 жовтня 2009 року.

Відповідачем ОСОБА_3 визнано вказаний факт.

Стороною позивача під час розгляду справи також надані до суду фотокартки, зроблені, як стверджує позивач, у цей проміжок часу - 2009 рік (а.с.62-64, ІІ том цивільної справи), на яких зображені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у проміжок часу з 30 грудня 2009 року по 04 січня 2010 року, під час спільного відпочинку на круїзному лайнері до Румунії.

Судом приймаються зазначені фотокартки, як належні та допустимі докази підтвердження спільного відпочинку ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в цей період, оскільки з 30 грудня 2009 року по 03 січня 2010 року ОСОБА_3 було здійснено виїзд за межі України, та останньому видано візу на період з 30.12.2009 року по 05.01.2010 рік до країни - Румунії, що підтверджується відповідними записами в паспорті для виїзду за кордон, виданому 02.08.2005 року органом 1500 на ім`я ОСОБА_3 (а.с.59-60, ІІ том цивільної справи).

З наданих до суду фотокарток (а.с.65-68, ІІ том цивільної справи), вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у проміжок часу з 29 грудня 2010 року по 05 січня 2011 року, перебували разом на відпочинку у Федеративній Республіці Німеччині.

Судом обгрунтовано прийнято зазначені фотокартки в якості належних та допустимих доказів підтвердження спільного відпочинку ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в цей період, оскільки саме з 20 грудня 2010 року по 20 січня 2011 року на ім`я ОСОБА_3 було видано Шенгенську візу, тобто право на відвідування країн між якими підписано Шенгенську угоди, до якої входить Федеративна Республіка Німеччина.

Зазначені факти спільного виїзду ОСОБА_3 та ОСОБА_2 також підтверджується наданою до суду першої інстанції довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Тартус-Тур» від 26 листопада 2018 року за №325/1/2611, якою підтверджено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є клієнтами зазначеного товариства з 2009 року, які користувались їх послугами з наданого відпочинку до країни Румунії у період з 30.12.2009 року по 04.01.2010 року, а також до Німеччини у період з 29.12.2010 року по 05.01.2011 року (а.с.58, ІІ том цивільної справи).

Як зазначено ОСОБА_2 , і визнано відповідачем ОСОБА_3 , та не спростовано сторонами під час розгляду справи, у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась спільна дитина - ОСОБА_7 .

Крім того, у судовому засіданні 25 лютого 2019 року судом було допитано в якості свідків: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .

Так, свідок ОСОБА_15 пояснила суду в своїх свідченнях, що є матір`ю ОСОБА_3 , які разом зареєстровані в квартирі АДРЕСА_3 , а також мешкали разом по день переїзду її сина. Свідок підтвердила, що її син є музикантом, у 2009 році через свого приятеля познайомився з дівчиною ОСОБА_17 , як потім дізналась її повне ПІБ - ОСОБА_2 , з якою ОСОБА_3 спілкувався через мережу Інтернет. ОСОБА_2 навесні 2009 року приїжджала до її сина, вони спілкувались, їх стосунки дуже швидко та бурно розвивались, їм було інтересно підтримувати відносини, оскільки вони вдвох є музикантами, мають спільні теми для розмови, за наслідком чого ОСОБА_2 переїхала до її сина - ОСОБА_3 , та останні почали разом мешкати у належній свідку ОСОБА_15 квартирі АДРЕСА_3 . Свідок зазначила, що її син, з моменту спільного проживання з ОСОБА_2 , не припиняв з останньою відносин та мешкають по цей час, як одна сім`я. Через рік, після початку спільного проживання, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 переїхали до орендованого їм будинку по АДРЕСА_1 , а в подальшому придбали собі власне житло, за накопичені ними кошти, а саме - квартиру АДРЕСА_2 . Також свідок підтвердила, що стосунки між її сином - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були гармонійними та щасливими, що свою чергу підтверджується тим, що останні у квітні 2011 році вирішили узаконити свої відносини та зареєстрували шлюб, у період якого в них у липні 2011 року народився син - ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_14 в своїх свідченнях пояснив, що є товаришем сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Він познайомився з ОСОБА_3 десь в 2007-2008 роках, вони разом спілкувались, потім почали вести спільні робочі справи, оскільки свідок ОСОБА_14 є музикальним аранжувальником, а ОСОБА_3 - музикантом. Свідок підтвердив, що ОСОБА_3 навесні 2009 року познайомився з ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_3 дуже часто та багато розповідав про неї, так як, ОСОБА_2 також є особою наближеною до музики, а саме - співачкою, з якою ОСОБА_3 постійно спілкувався через мережу Інтернет. Потім, як відомо свідку, ОСОБА_2 з початку раз приїжджала до ОСОБА_3 , а потім, в кінці 2009 року, переїхала до нього та вони почали спільно мешкати у родичів ОСОБА_3 . Свідок зазначив, що надалі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 переїхали та мешкали в будинку по АДРЕСА_1 , де створили музикальну студію, до якої ОСОБА_14 приїжджав. Також, свідок підтвердив, що у 2010 році ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали власне житло - квартиру по АДРЕСА_4 , де робили ремонт, до якої свідок також приїжджав один раз під час будівництва у квартирі музичної студії. Однак, потім, він припинив робочі стосунки з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , через що розпочали спілкуватись рідше, однак залишаються по цей час товаришами. Свідок зазначив, що йому відомо про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб та в них народилась дитина. На період спілкування свідка з подружжям, може охарактеризувати їх стосунки, як подружні, оскільки вони всюди перебували разом та жодного разу не виникало думки, що вони є лише друзями.

Свідок ОСОБА_16 надала свідчення суду та пояснила, що мешкає в будинку АДРЕСА_5 , та є сусідкою родини ОСОБА_18 , оскільки її квартира розташована щільно з квартирою останніх. Так, вона підтвердила, що знає ОСОБА_3 з років шести, коли він ще був дитиною та ріс на її очах. Коли ОСОБА_3 було біля 22-23 років, десь в 2009 році, його матір - ОСОБА_15 розповідала, що її син познайомився з дівчиною, а надалі у 2009 році вона бачила, як ОСОБА_3 розпочав мешкати з ОСОБА_2 в квартирі батьків, а саме в будинку АДРЕСА_5 . Свідок зазначила, що коли вона бачила молодят, вони були зажди щасливі та в гарному настрою. Через деякий час, вони переїхали від батьків. Матір ОСОБА_15 розповідала їй, що її син з дівчиною придбали собі власне житло, куди переїхали. Також свідок зазначила, що періодично бачить, як ОСОБА_3 та ОСОБА_2 приїжджають в гості до матері ОСОБА_15 , разом зі своєю дитиною - сином ОСОБА_19 . З тих моментів, коли свідок бачила ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в період спільного проживання та коли останні приїжджають в гості, може лише охарактеризувати їх, як щасливу та показову сім`ю.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Ці дані встановлюються, згідно п. 3 ч. 2 ст. 76 ЦПК України, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 90 ЦПК України, показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджуються іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Так, оскільки, свідчення свідків не протирічать один одному, належним чином отримані судом, а також повідомлення, які надані ними, не спростовані жодним доказом з боку відповідача ОСОБА_1 , судом першої інстанції вони обгрунтовано визнані як належні докази по справі.

На підставі викладеного суд дійшов вірного висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з весни 2009 року розпочали свої відносини, розпочали проживати спільно, а також були пов`язані спільною працею та отриманням спільного доходу.

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 , дійсно з 14 липня 2004 року зареєстрований в квартирі АДРЕСА_3 , що підтверджується відповідним записом в паспорті громадянина України серії НОМЕР_2 , виданому на його ім`я 14 липня 2004 року Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області.

У вказаній квартирі також зареєстрована ОСОБА_20 , з 14 липня 2015 року, а саме з дати, коли останній було видано посвідку на тимчасове проживання на території України за № НОМЕР_3 , яка, в свою чергу, видана 08 липня 2015 року.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім`єю, без реєстрації шлюбу в період з квітня 2009 року по 02 квітня 2011 року, доведено показами свідків, світлинами їх спільного життя, наступним укладанням шлюбу, народження спільної дитини, особистим визнано другим учасником таких стосунків, а саме відповідачем ОСОБА_3 , з урахуванням того, що відповідач ОСОБА_13 не є стороною виниклих стосунків між останніми, а також не довів жодними доказами зі свого боку протилежного.

Таким чином, доведеним є той факт, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у 2009 році склались усталені відносини, а з квітня 2009 року по день реєстрації шлюбу, а саме 02 квітня 2011 року такі, що притаманні подружжю, а відтак, позовні вимоги ОСОБА_2 в частині встановлення факту проживання її разом з відповідачем ОСОБА_3 однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, є обґрунтованими та підлягали задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, судом першої інстанції вірно зазначено наступне.

Так, як вже вказувалось вище, 24 березня 2010 року ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_3 купив за 24 677 гривень квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 24 березня 2010 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л., зареєстрований в реєстрі за №878.

Отже, ОСОБА_3 було придбано вищевказану квартиру в період проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю, без реєстрації шлюбу.

Згідно зі ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 22, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14), ч. 3 ст. 368 ЦК) (435-15), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

У пункті 24 постанови Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно з ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Представником відповідача ОСОБА_1 під час розгляду справи заперечувався факт того, що квартира АДРЕСА_2 була придбана ОСОБА_3 за спільні кошти з ОСОБА_2 в період їх спільного проживання однією сім`ю, без реєстрації шлюбу.

Однак, як вірно вказано у рішенні суду, представником відповідача ОСОБА_1 , в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, в обґрунтування своїх заперечень не було надано до суду жодного доказу.

Судом першої інстанції враховано, що не підтвердження належними доказами посилання в обґрунтування заперечень проти позову, не є беззаперечним фактом обґрунтованості заявлених позовних вимог.

З урахуванням викладеного, для визначення майна спільною сумісною власністю необхідно визначити кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), факт спільної участі кожного з подружжя коштами або працею в набутті майна.

Як вже було встановлено, ОСОБА_3 в період проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, а саме 24 березня 2010 року придбав та зареєстрував на своє ім`я квартиру АДРЕСА_2 , за 24677 гривень.

Виходячи з курсу НБУ станом на 24.03.2010 року, 24677 гривень, з розрахунку 100 доларів США = 795,01грн., еквівалентно 3103 долара 98 центів США.

Пунктом 2 договору купівлі-продажу квартири від 24.03.2010 року передбачено, що вказану суму коштів 24677 грн. (еквівалент 3103 долара 98 центів США), продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору. Підписання договору свідчить про те, що розрахунок за продане майно здійснений повністю та про відсутність претензій до покупця по оплаті з боку продавця.

Відповідачем ОСОБА_12 жодним разом не спростовувалась сума вартості придбаної 24.03.2010 року квартири АДРЕСА_2 , саме за 3103 долара 98 центів США, як і не заявлялись клопотання про призначення експертизи щодо визначення вартості цієї квартири станом на 24.03.2010 року, про витребування усіх документів, що стали підставою для укладення цього договору, про виклик в якості свідка ОСОБА_6 , яким було здійснено продаж зазначеної квартири, для підтвердження суми квартири за яку вона була продана.

На підставі наявних у суду доказів, в суду відсутні підстави ставити під сумнів факт придбання ОСОБА_3 в період проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, а саме 24 березня 2010 року, квартири АДРЕСА_2 , за 24677 гривень, що складає еквівалент 3103 долара 98 центів США.

Отже дослідженню у суді першої інстанції підлягав факт наявності у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спільних коштів в розмірі 3103 долара 98 центів станом на 24 березня 2010 року.

Відповідачем ОСОБА_9 не спростовувався факт того, що відповідач ОСОБА_3 мав в наявності особисті кошти у вказаному розмірі для придбання квартири АДРЕСА_2 .

Крім того, зазначений факт також підтверджується отриманими судом свідченнями свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , допитаних в судовому засіданні 25 лютого 2019 року, які засвідчили, що ОСОБА_3 , який є сином ОСОБА_15 та товаришем, в минулому партнером по праці, ОСОБА_14 , мав постійну неофіційну роботу, працював музикантом, заробляв стабільно і мав достатній заробіток, для відкладення грошових коштів на придбання квартири.

Свідок ОСОБА_15 також зазначала в своїх поясненнях, що, як матір ОСОБА_3 , не обговорювала з сином питання щодо походження грошових коштів на придбану ним разом з ОСОБА_2 квартиру, а також особисто не приймала в наданні допомоги сину на її придбання.

Щодо прийняття ОСОБА_2 участі особистими коштами в придбанні квартири АДРЕСА_2 , судом було зазначено наступне.

Встановлено, що ОСОБА_2 є громадянкою Російської Федерації та отримала посвідку на постійне проживання на території України лише 08 липня 2015 року, тобто, вже після реєстрації офіційного шлюбу з ОСОБА_3 , громадянином України, 02 квітня 2011 року.

Позивачкою на підтвердження факту наявності в неї грошових коштів на прийняття участі в придбанні зазначеної квартири було надано до позову копію виписки по рахунку № НОМЕР_4 , відкритого в «Альфа-Банк» (відділення в м. Сант-Петербург Російської Федерації) на ім`я ОСОБА_2 , у валюті долари США (USD), за період з 01 січня 2010 року по 01 травня 2010 року (а.с.10, І том цивільної справи).

З зазначеної виписки по рахунку № НОМЕР_4 вбачається, що:

- 18.03.2010 року з рахунку № НОМЕР_5 було здійснено перерахування на рахунок № НОМЕР_4 грошові кошти, залишок на рахунку - 46305 доларів 43 цента США;

- 18 березня 2010 року з рахунку № НОМЕР_6 було здійснено перерахування на рахунок № НОМЕР_4 грошові кошти в сумі 3700 доларів 27 центів США;

- 18 березня 2010 року з рахунку № НОМЕР_4 були видані готівкові грошові кошти на ім`я ОСОБА_2 в сумі 45000 доларів 00 центів США.

Представником відповідача ОСОБА_1 у наданому 16.04.2018 року до суду відзиві на позову заяву за вх. №13014, а також у апеляційній скарзі, заперечувався факт належності вказаної довідки-виписки по рахунку № НОМЕР_4 , в якості належного доказу, оскільки:

- матеріали справи не містять договір про відкриття банківського рахунку між ОСОБА_2 та відповідним банком;

- відсутній касовий документ, який би засвідчував про те, що ОСОБА_2 здійснила банківську операцію щодо переказу грошових коштів на свій банківський поточний рахунок з подальшою їх акумуляцією;

- вказана виписка не ідентифікує клієнта, як позивача, що унеможливлює зробити будь-який висновок, щодо взаємопов`язаності прізвищ, які зазначені в цій фотокопії;

- вказана фотокопія не може бути визнана офіційним документом, оскільки на ній відсутні відповідні ідентифікуючи ознаки офіційного документу, а саме не місять ознаки офіційного документи, поняття про яке розкрито Верховним Судом України у постанові по справі №5-50кс15 від 09 липня 2015 року, в якій зазначено судом, що можна визнавати офіційним документом - документи, які складаються та видаються посадовими особами від імені органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, які засвідчують певні факти і події, що мають правове значення. Такі документи мають бути належним чином складені за формулою і містити необхідні реквізити.

Однак, до суду першої інстанції позивачем по справі, на підтвердження своїх вимог, додатково були надані докази, а саме фотокопію зазначеної довідки - виписки по рахунку № НОМЕР_4 , яка містить штамп АО «Альфа-банк», яка засвідчена підписом, з зазначенням особи якою виконано підпис - ОСОБА_21 .

Також, надано фотокопію довідки - виписки по рахунку № НОМЕР_5 , яка містить штамп АО «Альфа-банк», за період з 01.01.2010 року по 01.05.2010 року, яка засвідчена підписом, з зазначенням особи якою виконано підпис - ОСОБА_21 , з якої вбачається, що рахунок відкритий в «Альфа-Банк» (відділення в м. Санкт-Петербург Російської Федерації) на ім`я ОСОБА_2 , у валюті долари ЄВРО (EUR), відповідно до якої 18 березня 2010 року з рахунку № НОМЕР_5 було здійснено перерахування грошових коштів в сумі 35256 ЄВРО 46 центів, на рахунок № НОМЕР_4 .

Позивачем також додатково було надано довідку АО «Альфа-Банк» за №0498NRB/066 від 14 травня 2018 року, яка засвідчена підписом директора по зберіганню клієнтів АО «Альфа-Банк» М.В. Верьовкіна та проставлена печатка АО «Альфа-Банк», відповідно до якої підтверджено, що в Акціонерному Товаристві «Альфа-Банк» на ім`я ОСОБА_2 відкриті рахунки:

- № НОМЕР_7 , у валюті долари США;

- № НОМЕР_8 , у валюті ЄВРО;

- № НОМЕР_5 , у валюті ЄВРО;

- № НОМЕР_4 , в доларах США;

- № НОМЕР_9 , у валюті рублі РФ;

- № НОМЕР_6 , у валюті рублі РФ.

18 грудня 2018 року судом першої інстанції в судовому засіданні були оглянуті оригінали вищезазначених виписок та довідок, встановлено відповідність наданих до суду копій документів оригіналам.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність встановлення обставин щодо ввезення в Україну суму у розмірі 45 000 доларів США, оскільки предметом дослідження у даній справі є можливість участі ОСОБА_2 у придбанні квартири АДРЕСА_2 , вартість якої на момент її купівлі, а саме 24 березня 2010 року, становила 24677 гривень, що еквівалентно 3103 доларам 98 центам США.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що на час придбання ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 , а саме 24 березня 2010 року, він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу разом з ОСОБА_2 , яка мала особисті грошові кошти в достатньому розмірі для придбання такої квартири, а саме в сумі 45000 доларів США, що в рази перевищує суму вартості цієї квартири, встановлену у договорі купівлі-продажу, а також з урахуванням того, що за п`ять днів до придбання спірної квартири, ОСОБА_2 здійснила зняття зі свого карткового рахунку грошових коштів в належному розмірі для придбання такого нерухомого майна.

Отже, на підставі встановлених обставин, суд вірно вважав встановленим, що кожна зі сторін, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , мали особисті заощадження в рівних частках для подальшого спільного придбання квартири АДРЕСА_2 .

Крім того, зазначені обставини були особисто підтверджені як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_3 .

З урахуванням викладеного, суд дійшов до вірного висновку, що квартира АДРЕСА_2 , 24 березня 2010 року, була придбана під час проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, за спільні кошти, а відтак, є спільною сумісною власністю останніх, у зв`язку із чим позов ОСОБА_2 в цій частині є обґрунтованим та підлягав задоволенню.

Також судом першої інстанції прийнято до уваги, що на час укладення зазначеного правочину, ОСОБА_2 не мала можливості здійснити укладення такого договору на своє ім`я та здійснити державну реєстрацію права власності, оскільки як вбачається, з п.19 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 за 20/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 03 березня 2004 року за №283/8882, (в редакції, яка діяла станом на момент укладення договору спірного майна, 24.03.2010 року), при посвідченні правочинів майнового характеру нотаріусом у текстах правочинів зазначаються: для фізичних осіб - ідентифікаційний номер за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, для юридичних осіб - реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер. На підтвердження наявності ідентифікаційного номера (коду) нотаріусу подається відповідна, завірена уповноваженою особою, довідка або (витяг), фотокопія якої (го) долучається до примірника правочину, який залишається у справах нотаріуса.

ОСОБА_2 отримала посвідку на тимчасове проживання лише 08.07.2015 року, після чого оформила довідку про присвоєння РНОКПП НОМЕР_10 .

У зв`язку з чим, як вірно вказано у рішенні суду першої інстанції, ОСОБА_2 станом на час придбання спірної квартири - 24.03.2010 року, не мала картки про присвоєння ідентифікаційного номера за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, а відтак не мала можливості здійснити укладення такого договору та здійснити державну реєстрацію права власності на своє ім`я.

Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 26.09.2016 року, судом зазначено наступне.

Судом першої інстанції, під час розгляду справи, були витребувані у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Комісарової С.О. належним чином завірені копії документів, які стали підставою для укладення зазначеного договору купівлі-продажу від 26 вересня 2016 року.

З отриманих документів було встановлено, що дійсно, ОСОБА_3 здійснено продаж квартири АДРЕСА_2 за відсутності згоди ОСОБА_2 , тобто відповідачем було здійснено за відсутності згоди своєї дружини продаж майна, яке належало їм на праві спільної сумісної власності, та, у порушення прав позивачки, відповідачем повідомлено приватного нотаріуса під час укладення і посвідчення оспорюваного правочину про те, що відчужувана ним квартира перебуває в його особистій власності понад три роки.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п.40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010 року.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як встановлено вище, спірна квартира набута відповідачем ОСОБА_3 за час проживання з позивачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

На підставі викладеного, у суду відсутні були підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу - ОСОБА_3 .

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена .

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Частиною 2 ст. 369 ЦК України встановлено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Зазначене спростовує посилання представника відповідача ОСОБА_5 , викладене також і у апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції, про те, що відсутність згоди співвласника майна на розпорядження майном сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним, оскільки такі висновки не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства.

Відсутність згоди одного із співвласників, на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання недійсним правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом і недодержання вимог цієї норми відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Тобто, якщо майно, яке є спільною частковою власністю, продано без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність такого договору актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.

Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і, відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України, надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому, закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи ? контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

Таким чином, оскільки договір купівлі-продажу від 26 вересня 2016 року був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_2 , яка є співвласником предмета договору купівлі-продажу в силу вимог статті 60 СК України і така обставина не спростована відповідачем, то оскаржуваний договір, відповідно до вимог статей 203, 205, 215 ЦК України, підлягав визнанню судом недійсним.

На підставі вищевикладеного, дослідивши усі наявні докази в матеріалах справи, проаналізувавши їх в сукупності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання недійним договору купівлі-продажу, є обґрунтованим, оскільки доводи, на які посилався позивач, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що позов підлягав задоволенню.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_5 про відсутність у матеріалах справи доказів, на підставі яких можна зробити висновок про доведеність факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю.

Колегія суддів враховує, що вказані доводи не підтвердженні належними та допустимими доказами, і ґрунтуються лише на трактуванні належності доказів, а також того, що, на думку апелянта, фотокартки і показання свідків не можуть вважатись беззаперечним фактом спільного проживання осіб по справі однією сім`єю.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що відповідачем ОСОБА_3 в цій частині особисто визнані позовні вимоги, а відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Також колегією суддів не приймається до уваги посилання представника ОСОБА_5 у апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 було відомо про продаж спірної квартири, та, відповідно, у даному випадку відсутній спір про право, оскільки жодного належного доказу на підтвердження вказаної обізнаності позивача про відчуження спірного нерухомого майна, апелянтом не надано.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 травня 2019 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 08 грудня 2020 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе