Житомирський апеляційний суд
Справа №274/4558/19 Головуючий у 1-й інст. Хуторна І. Ю.
Категорія 9 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 274/4558/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Альфа-Банк", відділу державної реєстрації Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_2 , про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , та Акціонерного товариства "Альфа-Банк" на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 вересня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Хуторної І.Б.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернуся до суду з позовом, в якому зазначив, що 14 травня 2008 року між ним та ВАТ « Сведбанк» укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав йому кредитні кошти у розмірі 60000 дол. США, строком до 13 травня 2018 року. З метою забезпечення належного виконання кредитних зобов`язань він передав в іпотеку банку належну йому нежитлову будівлю приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке розташоване в АДРЕСА_1 .

Вказує, що право вимоги за кредитним договором перейшло до АТ « Альфа Банк».

В подальшому йому стало відомо про те, що 26 лютого 2019 року державним реєстратором відділу державної реєстрації Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області Калініченко Т.В. здійснено реєстрацію права власності на предмет іпотеки за АТ « Альфа Банк».

На думку позивача, реєстрація права власності на вказане нерухоме майно за АТ « Альфа Банк» відбулась з порушенням вимог законодавства, оскільки державний реєстратор не перевірив факт отримання ним письмової вимоги банку про усунення порушень умов кредитного договору.

Враховуючи вищезазначене, позивач просив скасувати рішення державного реєстратора Відділу державної реєстрації Радомишльської районної державної адміністрації Калініченко Т.В. від 28 лютого 2019 року про державну реєстрацію права власності АТ « Альфа Банк» на будівлю кафе « Лісова пісня», яке розташоване в АДРЕСА_1 .

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 вересня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача адвокат Омельчук І.М., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема, зазначає, що при зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_1 скористався наданим йому законом правом на оскарження рішення державного реєстратора. При цьому, вважає, що скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на іпотечне майно є необхідною умовою для подальшого скасування запису про проведену державну реєстрацію цього речового права.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції також була подана й АТ « Альфа Банк».

Зокрема, у своїй апеляційній скарзі відповідач зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку про недотримання банком процедури повідомлення боржника про звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, матеріали справи містять належні та допустимі докази того, що повідомлення-вимога про звернення стягнення на іпотечне майно, направлене за місцем розташування цього майна, було отримане ОСОБА_1 23 березня 2018 року. Копія поштового повідомлення про вручення цієї вимоги іпотекодавцю надана суду, проте з об`єктивних причин банк був побавлений можливості надати суду оригінал цього повідомлення, адже з часу реєстрації права власності на вказане приміщення кафе пройшов значний проміжок часу й оригінал повідомлення не зберігся.

Твердження позивача про те, що на поштовому повідомленні про вручення кореспонденції повинен міститися його підпис, є хибним, оскільки це повідомлення не містить відмітки « Вручити особисто». Відповідно до п.п.105 та 106 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою КМУ від 5 березня 2009 року, у разі отримання рекомендованого поштового відправлення одержувач власноруч зазначає прізвище та ставить свій підпис в книзі ( на окремому аркуші) встановленого зразка.

У даному випадку оператор поштового зв`язку заповнив бланк повідомлення по вручення позивачеві письмової вимоги банку, чим повідомив відправника про вручення такого рекомендованого листа шляхом зазначення на бланку прізвища одержувача. В свою чергу, одержувач (чи його представник) розписався у книзі , яка зберігається у оператора поштового зв`язку.

Саме такий порядок вручення поштової кореспонденції був дотриманий працівниками поштового відділення при врученні позивачеві письмової вимоги іпотекодержателя. Матеріали справи не містять доказів того, що дії оператора поштового зв`язку оскаржувались позивачем чи його представником.

Враховуючи вищезазначене, відповідач просив змінити рішення, виключивши з його мотивувальної частини висновок суду щодо відсутності підстав вважати, що іпотекодавця в належний спосіб, як того вимагає закон, повідомлено письмово про усунення порушень умов кредитного договору та про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання вимог банку.

Також просив доповнити мотивувальну частину рішення висновком про те, що АТ « Альфа Банк» повністю дотримано процедуру письмового повідомлення іпотекодавця ( позичальника) про усунення порушень умов кредитного договору та про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимог банку.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Омельчук І.М., підтримав подану ним апеляційну скаргу та не визнав доводи апеляційної скарги АТ « Альфа Банк».

Представник АТ « Альфа Банк»- адвокат Михніцький Г.Ю., в судовому засіданні не визнав доводи апеляційної скарги представника позивача та підтримав апеляційну скаргу АТ « Альфа Банк».

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 14 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ « Сведбанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №0501/0508/88-099, відповідно до якого банк надав позивачеві кредитні кошти у розмірі 60000 дол. США по 13 травня 2018 року.

11 травня 2011 року між позивачем та ПАТ « Сведбанк» укладено договір про внесення змін до кредитного договору, відповідно до якого кредитний договір викладено у новій редакції. При цьому, сторони погодили розмір кредиту 42500 дол. США зі строком повернення по 13 травня 2018 року.

Договором про внесення змін, укладеним між банком та ОСОБА_1 12 травня 2011 року, змінено строк кредитування по 13 травня 2028 року.

З метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору 14 травня 2008 року ОСОБА_1 передав в іпотеку банку належне йому нежитлове приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке розташоване в АДРЕСА_1 .

Пунктом 11 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов`язання повністю або частково, у тому числі, якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов`язанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов`язання ( як основного боргу, так і процентів за ним).

При настанні зазначених у першому абзаці цього пункту договору випадків іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та зобов`язань, передбачених цим договором, у строк, що не перевищує тридцяти календарних днів, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору.

Сторони за взаємною згодою встановили, що визначений у другому абзаці цього пункту договору тридцятиденний строк починає відліковуватись з дати, що зазначена на квитанції, яка надається іпотекодержателю відділенням зв`язку при відправленні іпотекодавцю листа з вимогою про усунення порушення основного зобов`язання з повідомленням про вручення, або дата, зазначена на такому листі, що отриманий іпотекодавцем особисто у іпотекодержателя.

12 травня 2011 року між ПАТ « Сведбанк» та ОСОБА_1 укладений договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору, відповідно до якого сторони домовились викласти пункт 12.3 договору іпотеки у новій редакції, якою, зокрема, передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки згідно із застереженням, викладеним у п.п.12.3.1 та 12.3.2 цього пункту договору. Сторони дійшли згоди, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки здійснюється відповідно до Закону України « Про іпотеку» на підставі наступного застереження: задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є зазначене у цьому договорі застереження, яке за своїми правовими наслідками передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

На підставі договору купівлі-продажу від 15 червня 2012 року ПАТ « Альфа Банк», правонаступником якого є АТ « Альфа Банк», набуло право вимоги за вказаним кредитним договором.

Позивач належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим банк 16 березня 2018 року надіслав ОСОБА_1 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням. Вказане повідомлення направлене засобами поштового зв`язку рекомендованими листами за двома відомими банку адресами: за місцем реєстрації ОСОБА_1 , яке зазначене у кредитному договорі та договорі іпотеки ( АДРЕСА_2 ) та місцем розташування предмета іпотеки ( АДРЕСА_1 ).

26 лютого 2019 року державним реєстратором Відділу державної реєстрації Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області Калініченко Т.В. на підставі рішення про державну реєстрацію від 28 лютого 2019 року здійснено державну реєстрацію права власності за АТ « Альфа Банк» на будівлю кафе « Лісова пісня», яке розташоване в АДРЕСА_1 .

Частинами 1 та 4 статті 33 Закону України « Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з ч.1 ст.35 Закону України « Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями ч.1 ст. 37 Закону України « Про іпотеку» ( у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Після внесення змін до цієї норми згідно із Законом України №800-VI від 25 грудня 2008 року законодавець визначив, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 ( в редакції, чинній на час реєстрації права власності на іпотечне майно) передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

Відповідно до правового висновку, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №638/20000/16-ц, іпотекодержатель на підтвердження факту направлення й отримання іпотекодавцем вимоги про порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки у силу зазначених норм матеріального права зобов`язаний надати державному реєстратору докази отримання іпотекодавцем такої вимоги разом із заявою про державну реєстрацію.

Підтвердження надіслання банком іпотекодавцю письмової вимоги щодо усунення порушень зобов`язання, а отже, й завершення тридцятиденного строку з моменту її отримання, є повідомлення про вручення поштового відправлення, вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року №270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку « Укрпошта» від 12 травня 2006 року №211.

Направлення банком письмового повідомлення боржнику про наявність боргу спрямоване для того, щоб надати йому можливість усунути порушення основного зобов`язання й запобігти зверненню стягнення на іпотечне майно. Тому повідомлення слід вважати здійсненим належним чином за умови, що боржник одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Відповідно до п.106 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року №270, під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище.

Заперечуючи проти позову, банк надав копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, адресованого ОСОБА_1 за місцем розташування іпотечного майна: АДРЕСА_1 . У вказаному повідомленні зазначено про вручення поштового відправлення 23 березня 2018 року. Проте, у графі поряд зі словом « особисто» прізвище одержувача поштового відправлення не зазначене, а лише міститься помітка, що не передбачено Правилами надання послуг поштового зв`язку.

Заслуговує на увагу й та обставина, що матеріали справи не містять доказів отримання боржником вказаної вимоги за місцем його реєстрації та проживання, зазначеним у кредитному договорі та договорі іпотеки. Як стверджує іпотекодержатель, така вимога була отримана ОСОБА_1 за місцем розташування іпотечного майна кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 . Однак, враховуючи ту обставину, що бланк повідомлення про вручення поштового відправлення не був оформлений у відповідності до вимог законодавства, відсутні підстави стверджувати про дотримання банком вимог законодавства щодо направлення боржнику письмової вимоги відповідно до вимог ст. 35 Закону України « Про іпотеку».

Щодо способу захисту порушеного права слід зазначити наступне.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 4 вересня 2018 року у справі №915/127/18 зазначила, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію, а тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Підставою для такого висновку був, зокрема, аналіз змісту ст. 26 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Проте, після формулювання Великою Палатою Верховного Суду висновків у вказаній справі Законом України від 5 грудня 2019 року №340-ІХ, який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до ч.3 ст.26 цього Закону ( у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсним чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України ( у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсним чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства ( за наявності таких прав).

Отже, в розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від вимог ч.2 ст. 26 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме: скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 серпня 2020 року у справі №916/2464/19, від 16 вересня 2020 року у справі №352/1021/19, від 25 листопада 2020 року у справі №761/15741/17, від 9 грудня 2020 року у справі №607/12919/19, від 16 грудня 2020 року у справі №755/7423/17.

На час здійснення державної реєстрації права власності на іпотечне майно, а також на час звернення позивача до суду з даним позовом, ст. 26 вказаного Закону не передбачала можливості застосування такого способу захисту права як скасування рішення про державну реєстрацію речових прав. З урахуванням змін до Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», із 16 січня 2020 року такий спосіб захисту прав позивача як скасування рішення державного реєстратора є належним. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець у ч.3 ст. 26 цього Закону передбачив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Проте, звертаючись до суду з позовом про скасування рішення державного реєстратора, позивач не заявляв вимоги про припинення речового права, яке було зареєстроване за АТ « Альфа Банк».

Таким чином, вимоги позивача не підлягають до задоволення.

Наведене вище не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , та Акціонерного товариства "Альфа-Банк" залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 вересня 2020 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: