Провадження № 22-ц/801/2071/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 рокуСправа № 127/22271/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Центральний відділ державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький),

розглянув цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Центральний відділ державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про припинення права на утримання, стягнення аліментів та пені за невиплачені аліменти за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Піпка Андрія Миколайовича на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 15 жовтня 2020 року, постановлену місцевим судом під головуванням судді Бессараб Н.М.,

встановив:

09 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Центральний відділ державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про припинення права на утримання, стягнення аліментів та пені за невиплачені аліменти.

09 жовтня 2020 року разом з позовною заявою, позивачем подано заяву про забезпечення позову в якій просила суд зупинити стягнення на підставі виконавчого листа №127/21251/18, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 21 січня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 до вирішення справи по суті.

Заява мотивована тим, що Центральним ВДВС у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) здійснюється виконавче провадження №61569459 щодо примусового виконання виконавчого листа №127/21251/18, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 21 січня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 від усіх видів доходів, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 29 січня 2019 року.

Проте, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 липня 2020 року у справі №127/30529/18 вирішено негайно відібрати у ОСОБА_2 малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та повернути дитину матері ОСОБА_1 . Рішення про відібрання дитини та повернення її матері підлягає негайному виконанню. Відповідно до акту державного виконавця від 19 вересня 2020 року в рамках виконавчого провадження №62604161 було виконано зазначене вище рішення суду та відібрано у ОСОБА_2 малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ., повернуто дитину матері ОСОБА_1 .

Відповідно до акту обстеження житлових умов від 23 вересня 2020 року встановлено, що ОСОБА_1 проживає у своїй квартирі разом із своїми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 . Для дітей створені усі умови для проживання. Діти перебувають на утриманні матері ОСОБА_1 .

Таким чином, оскільки Центральним ВДВС у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) продовжується стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 та нараховується заборгованість вважає, що необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, що свідчить про наявність підстав вважати, що існує ризик подальшого стягнення та відчуження належного позивачу майна і коштів, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення у даній справі, або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15 жовтня 2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі №127/22271/20 задоволено.

Забезпечено позов шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого листа №127/21251/18, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 21 січня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 від усіх видів доходів, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 29 січня 2019 року, який перебуває на виконанні у головного державного виконавця Центрального ВДВС у м. Вінниці Центрально - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) Шумер О.В., виконавче провадження №61569459, до вирішення справи №127/22271/20 по суті.

Ухвала суду мотивована тим, що відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2020 року в справі №127/21251/18 з ОСОБА_1 стягуються аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом з тим, між сторонами наявний триваючий спір щодо визначення місця проживання дітей. Проте, оскільки на день звернення до суду із вказаним позовом дитина проживає разом із позивачем, існує ризик подальшого стягнення та відчуження належного позивачу майна і коштів, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення у даній справі, або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав та/або інтересів позивача.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_2 адвокат Піпко Андрій Миколайович подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив суд скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 15 жовтня 2020 року та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що на думку відповідача суд попередньої інстанції не врахував, що місце проживання дитини судом не визначено, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 липня 2020 року, яким відібрано в відповідача дитину та повернено її позивачу скасоване. Разом з тим, вважає, що позивач не навела достатніх підстав того, що невжиття вказаних заходів може істотно ускладнити або унеможливити виконання у майбутньому рішення суду. На переконання апелянта, застосування судом забезпечення позову про який просить позивач, порушить права дитини, оскільки аліменти є власністю самої дитини. Вважає, що подана заява про забезпечення позову подана з порушенням норм процесуального права, оскільки в ній не міститься пропозицій заявника щодо зустрічного забезпечення, вказаний спосіб забезпечення позову за змістом є тотожним задоволенню позовних вимог та може бути застосований тільки для забезпечення позову про визнання недійсним виконавчого документа в порядку ч. 2 ст. 432 ЦПК України.

13 листопада 2020 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечила аргументи викладені в апеляційній скарзі вказавши, що обраний судом спосіб забезпечення позову відповідає вимогам закону та змісту позовних вимог. На її переконання та обставина, що рішення Вінницького міського суд Вінницької області від 16 липня 2020 року в цивільній справі № 127/30529/18 про відібрання в відповідача дитини та повернення її позивачу скасоване, не змінює факту перебування дитини на утриманні матері та проживанні останньої разом з нею. Вважає, що зупинення стягнення аліментів на користь відповідача не призведе до порушення прав дитини, оскільки остання проживає разом із позивачем та відповідно перебуває на її утриманні. Крім того, вважає, що заявлені нею вимоги щодо забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами.

Інші сторони не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направили, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та заперечення викладені в відзиві на апеляційну скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам ухвала суду не відповідає.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про забезпечення позову, суд приймаючи до уваги наявність заявленого позову, тривалі спори щодо визначення місця проживання дітей та врахувавши подані стороною позивача докази, вважав, що слід вжити заходи для забезпечення позову, в обраний заявником спосіб, оскільки невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Проте, колегія суддів з такими висновками суду попередньої інстанції не погоджується, з огляду на наступне.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є обов`язковість судового рішення (п. 7 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачені статтею 150 цього Кодексу, заходи забезпечення позову.

На підставі частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться чи буде знаходитися справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

При встановлені зазначеної відповідності слід врахувати, що суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просив заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Поряд з цим, при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 331/3944/18 (провадження № 61-11311св19), і підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає.

Так, відповідно до приписів ч. 10 ст. 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Під час розгляду цивільної справи № 6-605цс16 Верховний Суд України сформулював правову позицію, згідно з якою роз`яснив, що забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Таким чином, постановляючи оскаржувану ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вжиття заходів забезпечення позову, у запропонований позивачем ОСОБА_1 спосіб, є тотожними позовним вимогам про припинення права на утримання на підставі виконавчого листа № 127/21251/18, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 21 січня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј від усіх видів доходів.

Поряд з цим, судом першої інстанції не враховано роз`яснення, викладені в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року, «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», згідно якого недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскільки рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2019 року в справі № 127/21251/18 в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на сина ОСОБА_6 у твердій грошовій сумі в розмірі 4000 грн., щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 серпня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на сина ОСОБА_3 в розмірі ј частини від усіх видів її доходів щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня подачі зустрічної позовної заяви, а саме з 29 січня 2019 року залишене без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 24 грудня 2019 року суду попередньої інстанції слід було відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову у запропонований позивачем ОСОБА_1 спосіб.

Крім того, суд апеляційної інстанції, вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

Таким чином, з аналізу вищезазначеної норми вбачається, що спосіб забезпечення позову про який просить позивач, може бути застосований тільки для забезпечення позову про визнання недійсним виконавчого документа.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не оскаржує виконавчий лист №127/21251/18, виданий Вінницьким міським судом Вінницької області 21 січня 2020 року на підставі якого здійснюється примусове стягнення аліментів.

Відтак, вимоги заяви позивача про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення за виконавчим листом №127/21251/18, виданим 21 січня 2020 року Вінницьким міським судом Вінницької області не можуть бути задоволені, оскільки обраний спосіб забезпечення позову не відповідає вимогам закону, на що вірно вказано стороною відповідача.

Отже, враховуючи викладене та обставини на які посилається представник ОСОБА_2 адвокат Піпко Андрій Миколайович в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права знайшли своє підтвердження.

Неправильне застосування судом першої інстанції зазначених норм процесуального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Центральний відділ державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про припинення права на утримання, стягнення аліментів та пені за невиплачені аліменти.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Піпка Андрія Миколайовича задовольнити.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 15 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Центральний відділ державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про припинення права на утримання, стягнення аліментів та пені за невиплачені аліменти відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.М. Шемета