Постанова

Іменем України

22 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 344/14656/16-ц

провадження № 61-9203св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2020 року в складі судді: Домбровської Г. В., та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 травня 2020 року у складі колегії суддів: Горейко М. Д., Василишин Л. В., Максюти І. О.,

касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_4 , на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 травня 2020 року у складі колегії суддів: Горейко М. Д., Василишин Л. В., Максюти І. О.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності та поділ майна подружжя.

Позов мотивований тим, що з 30жовтня 1992 року по 17 липня 2006 року позивач перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу сторонами набуто рухоме і нерухоме майно, яке добровільно поділити вони не змогли. Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2013 року скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 06 листопада 2013 року у справі за його позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та ухвалено нове рішення, яким його позов задоволено частково. Розподілено майно подружжя та виділено йому споруди і будівельні матеріали загальною вартістю 33 308,58 грн, що розташовані на земельній ділянці площею 0,0938 га, яка знаходиться на території Угринівської сільської ради, з цільовим призначенням для ведення садівництва; визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль ВАЗ 21063, д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 11 413,00 грн та передано їй у власність рухоме майно та речі особистого вжитку на суму 9 845,00 грн; стягнуто з нього на її користь 18 094,79 грн компенсації за частку у спільному майні. Визнаючи за ним та ОСОБА_2 право власності на певну частину майна, спір щодо іншої частини майна суд так і не вирішив.

Позивач вказував, що судом не було розглянуто подані ним заяви і клопотання та, відповідно, не в повному обсязі розглянуто заявлені ним вимоги. Такий недолік не був усунутий шляхом ухвалення додаткового рішення. При ухваленні рішення судом не було враховано, що в користуванні ОСОБА_2 залишилися речі, які були його особистою власністю, зокрема: лампа настільна, колонки магнітофонні 2 штуки, шапка норкова, загальною вартістю з урахуванням індексу інфляції 479,36 грн, а також речі, які є спільним майном подружжя, зокрема: телевізор «Самсунг», комп`ютер, пральна машина, загальною вартістю з урахуванням індексу інфляції 10 150,86 грн. Також суд не прийняв рішення щодо грошового вкладу в розмірі 26 266,00 євро, внесеного на депозитні рахунки ОСОБА_2 в банку «Фінанси та Кредит», які є об`єктом спільного сумісного майна подружжя та підлягають поділу. Крім того, стягненню з ОСОБА_2 на його користь підлягають витрати, понесені на оплату навчання в інституті її дочки ОСОБА_5 в сумі 3 000 грн, що з урахуванням індексу інфляції за 2014 та 2015 роки становить 5 046 грн.

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

визнати за ОСОБА_2 право власності на рухоме майно і речі особистого вжитку, які були його особистою власністю та знаходяться у неї в користуванні, а саме: лампу настільну вартістю 60,00 грн; колонки магнітофонні 2 штуки вартістю 75,00 грн; шапку норкову вартістю 150,00 грн, загальною вартістю з урахуванням індексу інфляції 479,36 грн;

передати у власність ОСОБА_2 рухоме майно, а саме: телевізор «Самсунг», комп`ютер, пральну машинку, загальною вартістю 10 150,86 грн;

визнати спільною сумісною власністю подружжя кошти в сумі 26 266,00 євро, які зберігалися на депозитних рахунках ОСОБА_2 в банку «Фінанси та Кредит» і зняті нею одноособово та розділити їх порівну між подружжям;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину грошових коштів, які зберігалися на депозитних рахунках ОСОБА_2 , в розмірі 351 903,63 грн (13 133 євро);

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості особистого майна ОСОБА_1 в сумі 479,36 грн;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію половини вартості спільного майна, яке знаходиться у відповідача, в сумі 5 075,43 грн;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію половини грошових коштів, які зберігалися на депозитних рахунках ОСОБА_2 , в розмірі 351 903,63 грн. (13 133,00 євро);

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію проведеної оплати за навчання її дочки ОСОБА_5 в інституті в розмірі 5 046 грн.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2020 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та поділ майна подружжя закрито.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що предметом позовних вимог в справі №344/14656/16 є визнання права власності на рухоме майно та речі особистого вжитку, визнання коштів спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на грошові кошти, стягнення грошової компенсації вартості особистого майна, стягнення коштів за оплату навчання. В матеріалах справи міститься рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2013 року у об`єднаній цивільній справі № 0907/2-15/2011 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, відшкодування майнової шкоди та стягнення коштів, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, яким було скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 06 листопада 2013 року і ухвалено нове рішення яким позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково. Зі змісту рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2013 року у справі № 0907/2-15/2011 вбачається, що судом було вирішено позовні вимоги сторін щодо відповідного рухомого майна, речей особистого вжитку, а також коштів в сумі 26 266 євро, які зберігалися на депозитному рахунку. Склад сторін у цивільних справах № 344/14656/16-ц та №0907/2-15/2011 є ідентичним. Позовна вимога про стягнення вартості оплати за навчання доньки ОСОБА_2 не є вимогою про поділ спільного майна подружжя. Тому суд зробив висновок, що провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та поділ майна подружжя, підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2020 року в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості оплати за навчання її дочки ОСОБА_5 в інституті в розмірі 5 046,00 грн скасовано і направлено справу в цій частині для продовження розгляду до суду першої інстанції. В іншій частині ухвалу Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2020 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що предметом позову у даній цивільній справі № 344/14656/16-ц є визнання права власності на рухоме майно та речі особистого вжитку, визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на грошові кошти, стягнення грошової компенсації вартості рухомого майна та речей особистого вжитку, стягнення грошової компенсації оплати за навчання. Між сторонами вже існував спір щодо поділу спільного сумісного майна подружжя. Зі змісту рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2013 року у справі № 0907/2-15/2011 вбачається, що апеляційним судом вирішено питання щодо поділу між сторонами рухомого майна та речей особистого вжитку, які згідно рішення передані у власність ОСОБА_2 , а також грошових коштів в розмірі 26 266 євро, оскільки в цій частині в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено походження вказаних коштів від відповідачки та інших осіб, які перераховували їх з Португалії, і зроблено висновок, що вони не призначалися на потреби сім`ї ОСОБА_1 . Враховуючи положення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України закону та наявність рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2013 року між цими ж сторонами, з того ж самого предмету спору і з тих самих підстав, яке набрало законної сили, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позовні вимоги щодо відповідного рухомого майна, речей особистого вжитку, а також грошових коштів в сумі 26 266 євро були вирішені судом та обґрунтовано закрив провадження в наведеній частині.

При відхиленні доводів апеляційної скарги про те, що в даному позові ОСОБА_1 посилався на обставини і факти, які не були встановлені вказаним судовим рішенням, зокрема, щодо належності коштів в розмірі 26 266 євро, які зберігалися на депозитних рахунках ОСОБА_2 , а також судом не прийнято рішення про поділ цих коштів, які відповідно до статті 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, апеляційний суд вказав, що вони спростовуються змістом рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2013 року, в якому суд дав оцінку вказаній позовній вимозі та в цій частині позову відмовив. Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції про закриття провадження у справі в наведеній частині, а тому підстав для її задоволення не вбачається.

Апеляційний суд вказав, що висновок суду першої інстанції про те, що позовна вимога про стягнення грошової компенсації вартості оплати за навчання доньки ОСОБА_2 не є вимогою про поділ спільного майна подружжя правильний. Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду про закриття провадження у справі в цій частині згідно пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки встановлено, що така вимога не була предметом розгляду судами, а тому суд необґрунтовано закрив провадження в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості оплати за навчання її дочки ОСОБА_5 в інституті в розмірі 5 046 грн.

Аргументи учасників справи

У червні 2020 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 травня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій помилково дійшли висновку про те, що рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2013 року вирішено позовні вимоги сторін щодо відповідного рухомого майна, речей особистого вжитку, а також коштів в сумі 26 266,00 євро, що зберігалися на депозитних рахунках відповідачки, адже в даному позові він посилався на обставини і факти, які не були встановлені вказаним судовим рішенням. Зокрема, судом не було встановлено обставин щодо належності коштів в розмірі 26 266,00 євро, які зберігалися на депозитних рахунках ОСОБА_2 під час перебування з ним у зареєстрованому шлюбі та були зняті нею особисто, а також не прийнято рішення про поділ цих коштів, які відповідно до статті 61 СК України являються об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судами неповно та не всебічно з`ясовані всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, не об`єктивно оцінено докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, висновки судів є неправильними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

У серпні 2020 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , який підписаний представником ОСОБА_4 , в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в неоскарженій ОСОБА_2 частині без змін. Відзив мотивований тим, що подання позову в цій справі позивачем є спробою переглянути рішення судів, які набрали законної сили. ОСОБА_1 додав до позовної заяви копію довідки банку «Фінанси та кредит» за 17 січня 2006 року. Дану довідку він вже подавав у справу про поділ майна подружжя № 0907/2-15/2011, вона досліджувалася судом при постановленні рішення Івано-Франківського міського суду від 06 листопада 2013 року, яке набрало законної сили та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2013 року. В даному рішенні апеляційного суду чітко зазначено, що щодо коштів в розмірі 26 266,8 євро колегія суддів дійшла висновку, що вони не призначались на потреби сім`ї ОСОБА_1 і повернуті особам, які їх перераховували. А тому суд першої інстанції обгрунтовано закрив провадження у справі.

У червні 2020 рокуОСОБА_2 подала касаційну скаргу, підписану представником ОСОБА_4 , на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 травня 2020 року, в якій просить скасувати постанову апеляційного суду в частині скасування ухвали суду першої інстанції про закриття провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості навчання та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким закрити провадження у справі в цій частині.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилково не застосував до позовних вимог щодо стягнення грошової компенсації вартості оплати за навчання її дочки ОСОБА_5 положення статті 255 ЦПК України. Суд першої інстанції випробовував та досліджував судову справу № 0907/2-15/11. ОСОБА_1 вже подавав до суду 27 лютого 2012 року аналогічний позов про стягнення з ОСОБА_2 3 000,00 грн за навчання її дочки в 2003 -2004 роках у справі № 0907/2-15/11.

У серпні 2020 року ОСОБА_1. подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якій просив касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без розгляду.

Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 мотивовано тим, що дійсно 27 лютого 2012 року ОСОБА_1 подана заява до суду про збільшення позовних вимог у справі № 0907/2-15/11, вимогами якої були збільшити позовні вимоги в частині сімейних і інших витрат, а саме стягнути оплату за навчання дочки ОСОБА_5 в інституті за період 2003-2004 років в розмірі 3 000,00 грн. Однак, заява про збільшення позовних вимог судами не прийнята до уваги, не розглянута у відповідності до норм чинного законодавства та не прийнято відповідне рішення. В судових рішеннях від 06 листопада 2013 року та апеляційного суду від 24 грудня 2013 року у справі про поділ майна подружжя відсутні мотиви та обґрунтування прийняття до відома зазначених вимог позову чи їх відхилення. Зазначені позовні вимоги не були предметом судового розгляду у справі і рішення з цього питання судом не прийнято. Наголошував, що з позовом у цивільній справі № 344/14656/16ц звернувся з інших підстав.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційними скаргами.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

В ухвалі Верховного Суду від 03 липня 2020 року зазначено, що підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування норм матеріального (статті 61 СК України)та порушення норм процесуального права (статті 255 ЦПК України).

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційних скаргах, з таких мотивів.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначено, що: «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що: «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Суди встановили, що предметом позову у цивільній справі № 344/14656/16ц є визнання права власності на рухоме майно та речі особистого вжитку, визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на грошові кошти, стягнення грошової компенсації вартості рухомого майна та речей особистого вжитку, стягнення грошової компенсації оплати за навчання. Між сторонами вже існував спір щодо поділу спільного сумісного майна подружжя.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06 листопада 2013 року у справі № 0907/2-15/2011 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, відшкодування майнової шкоди та стягнення коштів, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, позовні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0938 га, що розташована на території Узинської сільської ради, вартістю 44 010,02 грн; визнано за ОСОБА_1 право власності на споруди та будівельні матеріали, що розташовані на вказаній земельній ділянці, вартістю 33 308,58 грн; визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль ВАЗ 21063, д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 11 413,00 грн; визнано за ОСОБА_2 право власності на речі для особистого вжитку вартістю 9 845,00 грн; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 40 099,80 грн компенсації вартості частки у спільному майні. В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2013 року у справі № 0907/2-15/2011 рішення Івано-Франківського міського суду від 06 листопада 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Розподілено майно подружжя та виділено у власність ОСОБА_1 споруди і будівельні матеріали загальною вартістю 33 308,58 грн, що розташовані на земельній ділянці площею 0,0938 га для ведення садівництва, яка розташована на території Угринівської сільської ради; визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль ВАЗ 21063, д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 11 413,00грн та передано їй у власність рухоме майно і речі особистого вжитку на суму 9 845,00 грн; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 18 094,79 грн компенсації за частку у спільному майні. У задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_1 та зустрічним позовом ОСОБА_2 відмовлено.

Суди встановили, що у справі № 0907/2-15/2011: апеляційним судом було вирішено позовні вимоги сторін щодо відповідного рухомого майна, речей особистого вжитку, а також коштів в сумі 26 266,00 євро, які зберігалися на депозитному рахунку; судом апеляційної інстанції встановлено походження вказаних коштів від відповідачки та інших осіб, які перераховували їх з Португалії, і зроблено висновок, що вони не призначалися на потреби сім`ї ОСОБА_1 . Склад сторін у цивільних справах № 344/14656/16-ц та №0907/2-15/2011 є ідентичним.

За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок, про закриття провадження в справі в частині позовних вимог щодо відповідного рухомого майна, речей особистого вжитку, а також грошових коштів в сумі 26 266 євро.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що ним подано позов з інших підстав, оскільки позовні вимоги стосувались того ж майна, що було предметом позову в справі № 0907/2-15/2011, спір виник у зв`язку з розірванням шлюбу між сторонами та поділу спільного майна подружжя.

Апеляційний суд встановив, що позовна вимога ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості оплати за навчання її дочки ОСОБА_5 в інституті в розмірі 5 046 грн і така вимога не була предметом розгляду судами у справі № 0907/2-15/2011.

За таких обставин, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про скасування ухвали суду першої інстанції про закриття провадження в справі в частині позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості оплати за навчання її дочки ОСОБА_5 в інституті в розмірі 5 046 грн.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 вже подавав до суду 27 лютого 2012 року аналогічний позов про стягнення з ОСОБА_2 3 000,00 грн за навчання її дочки в 2003 -2004 роках у справі № 0907/2-15/11, з таких підстав. Підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав. Аналіз судових рішень в справі № 0907/2-15/2011, що у вказаній справі не ухвалювалося судове рішення про той самий предмет.

Згідно частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційних скарг, з урахуванням меж касаційного перегляду, не дають підстав для висновку, що ухвала суду першої інстанції в нескасованій апеляційним судом частині та постанова апеляційного суду ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційні скарги необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції в нескасованій апеляційним судом частині та постанову апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2020 року в нескасованій апеляційним судом частині та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук