Провадження № 22-ц/812/2092/20 Суддя першої інстанції Лященко В.Л.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 грудня 2020 року м. Миколаїв Справа № 470/590/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», Банк) на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 22 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Лященка В.Л., в залі судового засідання в смт. Березнегувате, повний текст якого складено 22 жовтня 2020 року, за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

03 вересня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 20 липня 2016 року ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк».

14 червня 2018 року відбулась державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування позивача з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (ПАТ КБ «ПриватБанк») на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (АТ КБ «ПриватБанк»).

Відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 9 000 грн.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 13 серпня 2020 року у нього утворилась заборгованість перед банком у розмірі 11 188 грн 66 коп.

Посилаючись на викладене, Банк просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в розмірі 11 188 грн 66 коп., яка складається з наступного: - 8 858 грн 33 коп. заборгованість за тілом кредиту, 2 330 грн 33 коп. заборгованість за простроченими відсотками.

Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 22 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 20 липня 2016 року станом на 13 серпня 2020 року в сумі 5 699 грн 81 коп., в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Також розподілено судові витрати.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту, місцевий суд виходив із того, що оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, то з відповідача на користь Банку підлягає стягненню сума непогашеного тіла кредиту в розмірі 5 699 грн 81 коп.

При цьому, з врахуванням того, що в анкеті-заяві від 20 липня 2016 року відсутній обов`язок відповідача по сплаті на користь Банку нарахованих відсотків за користування кредитом, передбачених пунктом 2.1.1.12.7.2 Умов та правил надання банківських послуг, районний суд відмовив в задоволенні позовних вимог в цій частині у зв`язку з їх безпідставністю.

Крім того, Банк станом на дату пред`явлення позову, розрахував суму боргу за простроченим тілом кредиту, без урахування повернутих грошей.

Не погодившись з відмовою в задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів та з перерахунком заборгованості, Банк в цій частині оскаржив судове рішення в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати судове рішення в цій частині та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що відповідно до анкети-заяви відповідач з Умовами та правилами, Тарифами Банку ознайомлений та їх положень зобов`язується неухильно дотримуватись. Відповідач підтвердив, що в подальшому зобов`язується самостійно знайомитись зі всіма змінами Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів на сайті Банку.

Відповідач при укладенні кредитного договору був належним чином ознайомлений з його умовами, після отримання картки за умовами укладеного договору з Банком здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи та перевипускав картку. Активація ним картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору на відповідних умовах.

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у стягненні частини заборгованості за фактично отриманими кредитними коштами, а також відсотками та зробивши власний розрахунок, порушив норми матеріального права та безпідставно звільнив відповідача від частини обов`язків за укладеним договором.

Розрахунок суду не відповідає умовам договору, оскільки суми погашень відповідача з урахуванням приписів ст. 534 ЦПК України спрямовуватись не лише на погашення боргу за тілом кредиту, а й на проценти та неустойку, передбаченими Умовами.

На час розгляду справи від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надходив.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг 20 липня 2016 року та підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, отримавши кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору Банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємних частин кредитного договору, які не містять підпису позичальника.

За розрахунками та вимогами Банку станом на 13 серпня 2020 року у позичальника утворилась заборгованість за договором в сумі 11 118 грн 60 коп., з яких 8 858 грн 33 коп. заборгованість за тілом кредиту та 2 330 грн 33 коп. заборгованість за простроченими відсотками.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У заяві позичальника від 20 липня 2016 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про сплату відсотків по кредиту.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, просив у тому числі, крім кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 20 липня 2016 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на банківському сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, порядок та строк їх повернення, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Оскільки Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, не містять підпису ОСОБА_2 , тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 20 липня 2016 року шляхом підписання заяви-анкети.

В Постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що з огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів», Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи захисту інтересів споживачів» прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН та рішення Конституційного Суду України у справі № 1-12/2013 від 11 липня 2013 року та основні засади цивільного законодавства пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

За такого відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позичальником АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими Банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, зокрема розмір та порядок сплати процентів.

Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для заперечення висновку суду першої інстанції щодо відмови у стягненні процентів по кредиту, оскільки він ґрунтується на правильно встановлених на підставі повно та всебічно досліджених доказах, в їх сукупності та взаємозв`язку, обставинах справи та відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 (постанова від 03 липня 2019 року).

Щодо розрахунку заборгованості, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір такої заборгованості дорівнює різниці між фактично отриманою сумою кредитних коштів та фактично сплачених позичальником на виконання обов`язку щодо повернення таких коштів.

Банк у позовній заяві просив стягнути 8 858 грн 33 коп. заборгованість за тілом кредиту.

Проте, як встановлено з наданого Банком розрахунку та доводів апеляційної скарги суми сплачені відповідачем на погашення заборгованості за тілом кредиту зараховувалися на погашення заборгованості по нарахованим відсоткам та заборгованості по простроченим відсоткам. Між тим, сплата відсотків за кредитом в анкеті-заяві від 20 липня 2016 року сторонами не була передбачена, а тому не повинна враховуватися при обрахуванні заборгованості з огляду на правове обґрунтування, викладене в згаданій постанові Великої Палати Верховного Суду.

При цьому посилання скаржника на ст. 534 ЦК України, яка визначає черговість погашення вимог за черговими зобов`язаннями, оскільки як встановлено Банком та позичальником не узгоджувалися умови договору щодо розміру процентів за користування кредитом, строки їх сплати, а також відповідальність позичальника за неналежне виконання зобов`язань у вигляді пені, штрафів та інші витрати кредитора.

Аргументи скарги про активне користування відповідачем кредитною карткою, не спростовують висновки суду першої інстанції про те, що тільки факт користування кредитною карткою за відсутності відповідних доказів, що мають бути подані позивачем на підтвердження своїх вимог, не є достатньої правовою підставою для стягнення процентів за користування позиченими коштами.

Посилання в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду також не заслуговують на увагу, оскільки регулюють відмінні обставини від тих, що розглядаються в цій справі, зокрема, постанови Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 923/760/18 розглядалися правовідносини щодо обов`язків поручителя, від 11 вересня 2019 року у справі № 642/5533/15-ц, від 19 вересня 2019 року у справі № 127/7543/17 зазначені Банком питання не були предметом розгляду касаційних скарг.

Посилання скаржника на позиції Верховного Суду, викладені в постанові від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17 та інш. не може бути взято до уваги з огляду на те, що висновки Великої Палати Верховного Суду, що застосував районний суд, мають перевагу над висновками колегії суддів. Таке роз`яснення було зазначено в постанові Верховного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 130/1001/17 щодо ієрархії висновків Верховного Суду. До того ж постанова Великої Палати Верховного Суду, на яку посилався при вирішення спору районний суд, була постановлена пізніше (03 липня 2019 року), а тому слід керуватися правовими висновками саме останньої постанови.

З огляду на викладене, аргументи скаржника про те, що оскаржене судове рішення порушує основоположні норми банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, наносить фінансову шкоду тим споживачам, що мають дипозитні рахунку є безпідставними, оскільки саме Банк визначає основні принципи здійснення кредитного процесу, уніфікацію кредитної культури щодо правил споживчого кредитування. У справі встановлено, що саме Банк порушив права споживача банківських послуг щодо можливості ефективно здійснювати свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту, що позбавляло можливості повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, зокрема розміру та порядку сплати процентів.

Отже, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 22 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 22 грудня 2020 року