Справа № 638/2243/15-ц
Провадження № 2/638/2199/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2020 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Семіряд І.В.,

за участю секретарів Романової О.В., Підвисоцької А.М.,

Комлєва Д.В., Тягунової Р.Ю,

Тітової М.О., Подосокорської А.О.,

за участю:

представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3

представника відповідача

ОСОБА_4 та ПП «Корал» Миронова О.А.

представника відповідача

ОСОБА_5 ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Приватної фірми «Корал» про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк», ОСОБА_4 , третя особа - Приватна фірма «Корал» про визнання договорів поруки припиненими, за зустрічним позовом Приватної фірми «Корал» до Акціонерного товариства «Укрсиббанк», ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання договору поруки припиненим, -

ВСТАНОВИВ:

19.02.2015 позивач АТ «УкрСиббанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Приватної фірми «Корал» про стягнення заборгованості за кредитним договором. З урахуванням уточнення позову, в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 28.09.2006 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 0. Відповідно до умов кредитного договору позивач надав ОСОБА_4 кредит у формі поновлювальної кредитної лінії в іноземній валюті у сумі ліміту 136980,00 швейцарських франків, а ОСОБА_4 зобов`язався повернути кредит у повному обсязі не пізніше 28.09.2017 року згідно з Графіком погашення кредиту. Позивач виконав взяті на себе зобов`язання своєчасно та в повному обсязі. Натомість ОСОБА_4 з квітня 2014 року не здійснює платежів для погашення суми заборгованості, має заборгованість зі сплати нарахованих процентів, чим порушує взяті на себе зобов`язання.

З метою своєчасного і повного виконання зобов`язань ОСОБА_4 за кредитним договором між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № 0-П1 від 28.09.2006. Також між банком та Приватною фірмою «Корал» укладено договір поруки № 0-П від 28.09.2006. Відповідно до умов укладених договорів поруки поручителі зобов`язались відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_4 усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору.

У зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, банк 21.11.2014 направив на адреси відповідачів письмові вимоги про усунення порушень умов кредитного договору. Проте договірні зобов`язання відповідачами виконані не були.

У зв`язку з чим позивач просить стягнути з ОСОБА_4 солідарно з ОСОБА_5 , а також стягнути з ОСОБА_4 солідарно з Приватною фірмою «Корал» заборгованість за кредитним договором у розмірі 55680,51 швейцарських франків, з яких: 51767,90 шв. франків заборгованість за кредитом, 3912,61 шв. франків заборгованість за процентами, 352,79 шв. франків -пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 79,86 шв. франків пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами.

02.06.2015 ПФ «Корал» звернулась до суду з зустрічним позовом. в якому, з урахуванням уточнення, просить визнати припиненою поруку, яка виникла на підставі договору поруки № 0-П від 28.09.2006 року. В обґрунтування зустрічного позову ПФ «Корал» посилається на те, що ОСОБА_4 припинив виконувати зобов`язання за кредитним договором у вересні 2009 року, потім відновив їх в лютому 2011 року та знову припинив в квітні 2014 року. Банк звернувся з позовом до поручителя в лютому 2015 року, тобто після спливу шестимісячного терміну встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України.

02.06.2015 ОСОБА_5 подав зустрічний позов. В якому, з урахуванням уточнень, просить визнати договір поруки № 0-П1 від 28.09.2006 припиненим до звернення банка із первісною позовною заявою до суду. В обґрунтування вимог також посилається на необхідність застосування до спірних правовідносин частини 4 ст. 559 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_4 подав письмові заперечення проти позовних вимог АТ «УкрСиббанк», в яких заперечує отримання від банка іноземної валюти в якості кредитних коштів на підставі укладеного договору про відкриття кредитної лінії, посилається на відсутність належних доказів на підтвердження факту видачі кредитних коштів, заявляє про фальшивість наданої банком виписки про рух коштів по особовому рахунку № НОМЕР_1 , посилається на порушення банком вимог Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

У письмових запереченнях на зустрічний позов ПФ «Корал» та відзиві на зустрічний позов ОСОБА_5 позивач АТ «Укрсиббанк» заперечив факт пропущення ним шестимісячного терміну встановленого частиною 4 ст. 559 ЦК України, а тому вважає вимоги зустрічних позовів безпідставними.

Ухвалою суду від 26.11.2018 року провадження у справі було зупинено. Постановою Харківського апеляційного суду від 21.05.2019 року вказану ухвалу було скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Представники позивача спочатку Іванісова Є.М., а у подальшому ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримали позов, просили задовольнити, з підстав викладених у ньому, у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 та ПФ «Корал» просили відмовити. У подальшому представник позивача ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про розгляд справи за відсутності представника позивача, позов підтримав просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 та ПП «Корал» - Миронов О.А. у судовому засіданні заперечував проти позову АТ «Укрсиббанк», просив відмовити у їх задоволенні. Зустрічну позовну заяву підтримав, просив задовольнити, з підстав, викладених у ній. У подальшому представник позивача звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечував проти позову АТ «Укрсиббанк», просив відмовити у їх задоволенні. Зустрічну позовну заяву підтримав, просив задовольнити, з підстав, викладених у ній. У подальшому представник позивача звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності.

Суд, вислухавши представника позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Судом встановлено, що 28.09.2006 року між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк» (далі «банк») було укладено кредитний договір № 0.

Згідно п. 1.1 договору банк зобов`язується надавати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти належним чином використовувати і повернути банку кредит у формі поновлюваної кредитної лінії в іноземній валюті в сумі ліміту кредитної лінії, що дорівнює 136980,00 швейцарських франків у порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 555466,23 гривень за курсом НБУ на день укладання цього договору.

Відповідно до п. 1.2.1. кредитного договору надання кредиту здійснюється у наступний термін: 28 вересня 2006 року.

п. 1.2.2 кредитного договору передбачено, що позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути кредит в повному обсязі - в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (додаток № 1 до договору), що є невід`ємною частиною цього договору, але не пізніше 28.09.2017 року. Позичальник зобов`язується повернути основну суму кредиту та сплачувати плату за користування кредитом у вигляді процентів, комісій, а також сплатити штрафні санкції та здійснити інші грошові платежі згідно умов договору на рахунок № НОМЕР_2 в АКІБ «УкрСиббанк».

Згідно п. 1.4. Цільове призначення (мета) кредиту: споживчі потреби.

Кредит надається шляхом: зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням (п. 1.5 кредитного договору).

В тексті кредитного договору, а саме в п.1.2.2. вказаний лише один додаток до кредитного договору, який є його невід`ємною частиною графік погашення кредиту.

В додатку № 1 до кредитного договору міститься інформація, розміщена в трьох стовбцях: №, «дата», «Залишок максимально допустимої заборгованості за кредитом, сума (шв. франк)». Останньою датою погашення кредиту зазначено 28.09.2017.

До кредитного договору № 0 були укладені наступні додаткові угоди: додаткова угода № 1 від 04.03.2009, додаткова угода № 1 від 22.02.2011, додаткова угода № б/н від 28.04.2011, додаткова угода № 2 від 26.03.2012.

Додатковою угодою від 04.03.2009 змінено умови кредитного договору в частині графіку погашення кредиту.

Додатковою угодою від 22.02.2011 змінено умови кредитного договору в частині можливості виконання зобов`язань позичальника за даним договором третьою особою Приватною фірмою «Корал».

Додатковою угодою від 28.04.2011 знову було змінено редакцію додатку № 1 до кредитного договору.

Додатковою угодою № 2 від 26.03.2012 змінено умови кредитного договору в частині плати за користування кредитними коштами понад встановлений термін.

До позовної заяви позивачем не додано доказів повідомлення позичальника про структуру витрат споживача та сукупну вартість кредиту для споживача згідно вимог Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

У подальшому, в ході розгляду справи по суті, позивачем подано до суду копію додатку № 2 до кредитного договору «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» без зазначення в тексті документу дати його складання. Відповідач ОСОБА_4 заперечує наявність такого додатку під час укладення кредитного договору в 2006 році, не може стверджувати, чи підписував він вказаний документ, а якщо підписував, коли саме.

Згідно пункту 10.2. кредитного договору позичальник доручає банку при настанні термінів виконання його зобов`язань за цим договором щодо сплати сум заборгованості по кредиту і процентах за користування ним, сум комісійної винагороди, сум штрафних санкцій (неустойки), інших грошових зобов`язань позичальника , нарахованих банком за цим договором, здійснювати договірне списання та списувати на користь банку кошти, зокрема: п. 10.2.1 з поточних рахунків позичальника в іноземній валюті, відкритих в АКІБ «УкрСиббанк» № НОМЕР_1 у розмірі, визначеному цим договором. П. 10.2.2. з поточних рахунків позичальника в національній валюті України, відкритих в АКІБ «УкрСиббанк» № НОМЕР_1 у сумі, еквівалентній розміру зобов`язань позичальника за цим договором і витрат (комісії, податки та інше), пов`язаних з придбанням валюти на Міжбанківському валютному ринку України, у випадках, якщо при настанні термінів виконання зобов`язань за цим договором (погашення кредиту, сплати відсотків, комісій), на рахунках позичальника в іноземній валюті відсутні або недостатньо коштів.

З наведеного вбачається, що в кредитному договорі під одним № 3700 рахується декілька рахунків як в національній валюті, так і в іноземній валюті, що чинним на час укладання кредитного договору законодавством не було передбачено

Згідно п. 10.3 кредитного договору, у випадках, зазначених у п. 10.2.2. цього договору, позичальник доручає банку, для погашення заборгованості позичальника за цим договором, здійснювати від свого імені та за рахунок позичальника купівлю іноземної валюти на Міжбанківському валютному ринку України у сумі такої заборгованості позичальника за поточним курсом на дату купівлі іноземної валюти.

В п. 9.9. кредитного договору зазначено, що банк самостійно веде облік і здійснює розрахунки заборгованості позичальника відповідно до вимог НБУ та умов договору. У випадку наявності суперечок між сторонами в якості письмових доказів невиконання зобов`язань позичальника, що мають пріоритетне значення, приймаються виписки про стан рахунків, первинні документи (платіжні доручення позичальника), дані балансу, надані банком і т.д., якщо позичальник не доведе недійсність наданих банком документів або не надасть інших доказів виконання зобов`язань за договором.

До загальних засад цивільного законодавства віднесено категорії справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ст. 3 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, вимоги кредитного договору щодо належності доказів на підтвердження або спростування кредитної заборгованості, зокрема шляхом надання первинних документів, виписок по рахунках, в рівній мірі відносяться як до споживача, так і до банка.

Крім того, у відповідності до ч.ч.1, 2 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Згідно підпункту 2.4 п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджене наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 року) первинні бухгалтерські документи мають юридичну силу та доказовість тільки при наявності обов`язкових реквізитів.

У відповідності до п.2.1.1. Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України (затверджене постановою Правління Національного банку України № 566 від 30.12.1998 року) підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та можуть складатися у паперовій формі та/або у вигляді електронних записів (у формі, яка доступна для читання та виключає можливість внесення будь-яких змін). У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Первинні документи як у паперовій формі, так і у вигляді електронних записів (не паперовій формі) повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання документа; місце складання документа; назву отримувача коштів; зміст операції (підстави для її здійснення); суму операції; номери рахунків; назву банку (отримувача та платника коштів); посади та підписи осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення. Первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку.

Аналогічні положення містяться в п. 4.10 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 254 від 18.06.2003.

Позивач не скористався своїм процесуальним правом і не надав суду належні первинні бухгалтерські документи, які б підтверджували факт видачі кредитних коштів в іноземній валюті позичальнику на підставі кредитного договору.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицію Верховного Суду, викладеною в постанові Касаційного цивільного суду від 13.06.2018 у справі № 61-5191св18.

У відповідності до пункту 5.5. Положення про організацію операційної діяльності в банках України (затвердженого Постановою правління Національного банку України №254 від 18.06.2003 року) форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку, дату здійснення останньої (попередньої) операції, дату здійснення поточної операції, код банку, у якому відкрито рахунок, код валюти, суму вхідного залишку за рахунком, код банку-кореспондента, номер рахунку кореспондента, номер документа, суму операції (відповідно за дебетом або кредитом), суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку, суму вихідного залишку.

Надана позивачем виписка про рух коштів по рахунку № НОМЕР_1 містить інформацію, розміщену в дев`яти стовбцях: дата проводки, сума дебет, сума кредет, МФО корр., ОКПО корр., платник, призначення платежу, час проводки.

Вказана виписка не відповідає наведеним вимогам Положення про організацію операційної діяльності в банках України, оскільки не містить код валюти, вхідні та вихідні залишки по рахунку, номери та дати документів, на підставі яких здійснювались відповідні операції, тощо.

У відповідності до п. 1.5 Інструкції з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України (затверджена Постановою Правління НБУ від 15.09.2004 № 435) облік кредитних, вкладних (депозитних) операцій та нарахованих доходів і витрат за такими операціями в іноземній валюті та банківських металах здійснюється аналогічно до порядку обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій у національній валюті.

Згідно до пункту 2.1 глави 2 розділу ІІ «Бухгалтерський облік кредитних операцій» вказаної Інструкції надані кредити відображаються в бухгалтерському обліку банківської установи такою проводкою: Дебет: Рахунки для обліку наданих кредитів (рахунки типу 2202 або 2203), Кредит: Рахунки клієнтів (рахунки типу 2600 або 2620).

Надана позивачем виписка про рух коштів не містить даних щодо кореспонденції належних рахунків. Те саме стосується і відображення операцій погашення кредиту. Кореспондуючим рахунком для операції погашення кредиту банк вказує рахунок № НОМЕР_3 . Згідно Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України рахунок цього типу є транзитним і не надає жодної інформації про те, яким саме чином, на які цілі фактично були використані банком отримані кошти.

Крім того, твердження позивача про належне та в повному обсязі виконання ним договірних зобов`язань по видачі кредиту не відповідає змісту наданої ним же виписки про рух коштів. Так пунктом 1.2.1. кредитного договору встановлений граничний строк видачі кредиту в розмірі 136980,00 шв. франків 28.09.2006. Натомість згідно наданої позивачем виписки на дату 28.09.2006 міститься інформація про рух коштів тільки в сумі 44720,00 шв. франків.

Суд враховує те, що позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження існування відкритого поточного рахунку № НОМЕР_1 ані у гривні України, ані у швейцарських франках для ОСОБА_4 на дату укладення кредитного договору.

Суд також приймає до уваги наданий відповідачем ОСОБА_4 висновок судово-економічної експертизи № 28 від 04.10.2018 року, згідно якого дослідженими документами не підтверджується документально операція з видачі ОСОБА_4 кредитних коштів за кредитним договором від 28.09.2006 року № 0 АТ «УкрСиббанк» в сумі 129860,00 шв. франків. Проте саме така сума наданого кредиту відображена в доданій позивачем до позовної заяви довідці-розрахунку заборгованості за кредитом.

Окрім того, в постанові від 15.07.2020 Харківського апеляційного суду у справі №638/20682/15 за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживача шляхом визнання укладених правочинів не дійсними вказано, що висновки № 28 від 04.10.2018 експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ОСОБА_7 щодо невидачі кредиту та розміру здійснених позивачем загальних платежів, а також - операції з видачі кредитних коштів стосуються виконання спірного договору кредиту.

Тобто, саме з приводу предмета спору даної справи.

Правова позиція щодо врахування висновку судово- економічної експертизи як підставу для відмови у задоволені позову висловлена у постанові Великої Палати Верховного суду від 05.12.2018 у справі №524/4996/13-ц.

Судом встановлено, що 25.09.2006 між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір банківського рахунку № 85-275С. Згідно п. 1.1. договору банк відкриває клієнту поточний рахунок у національній та/або іноземній валюті для зберігання грошей та здійснення розрахунково-касового обслуговування клієнта (надання послуг, які пов`язані з переказом коштів з/на рахунку(ок) клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також із здійсненням інших розрахунково-касових операцій) за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов цього договору та вимог законодавства України.

Згідно п. 2.1. вказаного договору банк відкриває клієнту рахунок(ки) на підставі поданої ним заяви встановленої форми про відкриття рахунку та інших документів відповідно до вимог чинного законодавства України і нормативних актів Національного банку України. При відкритті рахунку(ів) Клієнт визначає статус (вид) рахунку й валюту рахунку, про що вказує в заяві про відкриття рахунку. Номер відкритого рахунку вказується в додатку № 1 до договору. Режим функціонування рахунку(ів) Клієнта визначається законодавством України. Відкриття клієнту поточного рахунку(ів) в іноземній валюті можливе тільки за умови попереднього відкриття поточного рахунку в національній валюті, для здійснення клієнтом операцій по оплаті послуг банку згідно діючих тарифів.

В додатку № 1 до договору банківського рахунку № 85-275С від 25.09.2006 року зазначено, що банк відкриває клієнту 1. Поточний рахунок у гривні «Базовий» за № НОМЕР_1 ; 2. Поточний рахунок у шв. франках за № НОМЕР_1 ; 3. Поточний рахунок у дол. США за № НОМЕР_1 ; 4. Поточний рахунок у шв. франках за № НОМЕР_1 ; 5. Поточний рахунок у гривні за № НОМЕР_4 ; 6. Поточний рахунок у гривні «Аукціон» за № НОМЕР_5 .

Позивач не скористався своїм процесуальним правом і не надав суду заяви клієнта (споживача) про відкриття жодного із перелічених рахунків.

Суд не погоджується з твердженням позивача про те, що заява позичальника про відкриття поточних рахунків вміщена в додаток № 1 до договору банківського рахунку.

Так, форма та зміст Заяви про відкриття поточного рахунку на час виникнення спірних правовідносин були встановлені в додатку № 5 до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах.

Додаток № 1 до договору банківського рахунку № 85-275С від 25.09.2006 не містить необхідних відомостей, реквізитів та підписів згідно положень вказаної Інструкції, отже не є належним підтвердженням подання споживачем фінансових послуг заяви про відкриття поточного(них) рахунку(ів).

Пунктом 1 Додаткової угоди № 1 до договору банківського рахунку № 85-275С від 25.09.2006 передбачено надання клієнтом доручення банку на договірне списання банком коштів на свою користь з будь-якого поточного рахунку клієнта, відкритого в АКІБ «УкрСиббанк», валюта якого відповідає валюті кредитного договору, зокрема № 3700.

Відомість дослідження розрахунково-платіжних документів по господарських операціях із перерахування ОСОБА_4 грошових коштів для АКІБ «УкрСиббанк» в якості виконання кредитних зобов`язань за кредитним договором № 0 від 28.09.2006, яка додана до експертного висновку № 28 від 04.10.2018, містить дані про те, що ОСОБА_4 здійснював платежі на погашення кредиту в доларах США, тобто в валюті, яка не відповідає валюті кредитного договору. Позивач заперечив проти долучення вказаного експертного висновку до матеріалів справи, проте не надав жодних належних доказів, які б спростовували по суті встановлені експертом данні та зроблені ним висновки, з урахуванням того, що облік всіх операцій з погашення кредиту є обов`язком саме банку.

Судом встановлено, що 21.09.2009 між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено додаткову угоду № 2 до договору банківського рахунку № 85-275С від 27.03.2006.

Згідно п. 1 додаткової угоди № 2 клієнт для погашення своїх строкових та прострочених грошових зобов`язань, які виникають з кредитного договору, доручає банку включити його до реєстру позичальників для купівлі іноземної валюти, а саме швейцарських франків, на аукціоні Національного банку України. Крім того, згідно умов цієї додаткової угоди здійснювати договірне списання коштів на користь банку зі свого поточного рахунку в національній валюті, відкритого в АКІБ «УкрСиббанк», а саме: № НОМЕР_6 у гривнях, код банку (МФО) 351005, для купівлі іноземної валюти, а саме доларів США, що придбані з відповідним цільовим призначенням на аукціоні Національного банку України та погашення поточної заборгованості за кредитним договором.

Згідно п. 3 додаткової угоди № 2 клієнт доручає банку здійснювати від імені та за рахунок клієнта купівлю іноземної валюти, а саме доларів США, на Міжбанківському валютному ринку України в сумі, яка необхідна для погашення поточної заборгованості клієнта, за курсом НБУ, що встановлений для цільового валютного аукціону НБУ, що передував даті створення заявки на купівлю іноземної валюти, та сплатити, в разі необхідності, від імені та за рахунок клієнта збір до Пенсійного фонду України в розмірі, встановленому діючим законодавством.

п. 7 додаткової угоди № 2 передбачено, що банк, здійснюючи договірне списання коштів з рахунків клієнта, оформлює меморіальний ордер, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначає інформацію про платіж, номер та дату договору, за яким передбачено можливість договірного списання.

З наведеного вбачається, що угода сторін направлена на придбання доларів США на Міжбанківському валютному ринку України, тобто не має відношення до кредитного договору, валютою якого є швейцарський франк.

Позивач не скористався своїм процесуальним правом та не надав суду жодного первинного документу в якості доказу купівлі швейцарських франків для позичальника на Міжбанківському валютному ринку України та направлення придбаної валюти на погашення заборгованості за кредитом.

Відповідно до п. 5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій (затверджене постановою Правління НБУ від 17.07.2001 № 275) письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 № 15-93.

Згідно з п. 2.3 зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу Національного банку, банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщенню іноземної валюти на валютному ринку України.

Статті 47 та 49 ЗУ Про банки і банківську діяльність визначають операції банків із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Ч. 2 ст. 192 ЦК України визначено, що іноземна валюта може використовуватись в України у випадках і в порядку, встановлених законом.

За правилами ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Позивач надав суду банківську ліцензію № 75 від 05.10.2011, Генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій № 75 від 05.10.2011 та Додаток до Генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій.

Доказів наявності ліцензії на здійснення валютних операцій станом на час укладення кредитного договору № 0 від 28.09.2006 позивачем суду не надано.

Зміст додатку до Генеральної ліцензії № 75 від 05.10.2011 з переліком дозволених валютних операцій відповідає переліку операцій з валютними цінностями, що передбачений в п. 2.3 вказаного Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій.

Зокрема Додаток до генеральної ліцензії від 05.10.2011 містить такі види валютних операцій як: ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Статті 47 та 49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Суд виходить з того, що надання споживчого кредиту фізичній особі резиденту для споживання на території України, не є розміщенням валютних коштів на валютному ринку України, тобто не є операцією, яка дозволяється Генеральною ліцензією.

Позивач не надав доказів на підтвердження фактичного отримання кредитних валютних коштів позичальником готівкою з відкритого для нього поточного рахунку № НОМЕР_1 або перерахування позичальником таких коштів з вказаного поточного рахунку на власні споживчі потреби.

Надана позивачем виписка про рух коштів в період з 28.09.2006 по 03.02.2015 не містить відомостей про будь-які власні банківські операції фізичної особи власника рахунку, не пов`язані з кредитом.

Згідно ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів фактичного розпорядження будь-якими, в тому числі валютними, коштами з боку ОСОБА_4 , розміщеними на рахунку № НОМЕР_1 .

Викладене в сукупності приводить суд до висновку про недоведеність позивачем належності будь-якого з рахунків № НОМЕР_1 , вказаних в додатку № 1 до договору банківського рахунку № 85-275С від 25.09.2006 року, відповідачу ОСОБА_4 .

При цьому, суд враховує висновок судово-економічної експертизи № 28 від 04.10.2018, згідно якого дослідженими експертом документами не підтверджується відкриття ОСОБА_4 особового рахунку № НОМЕР_1 за кредитним договором від 28.09.2006 року № 0 з АТ «УкрСиббанк» в доларах США або в швейцарських франках.

Суд також приходить до висновку про недоведеність позивачем способу, розміру та самого факту видачі валютних коштів ОСОБА_4 на підставі кредитного договору № 0 від 28.09.2006 року, а відповідно про недоведеність факту та суми заборгованості ОСОБА_4 на підставі вказаного кредитного договору.

У відповідності до положень ч. 3 ст.12 та ч. 1 ст. 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно до п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

В даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою ОСОБА_4 - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів».

Згідно з п. 22 ч. 1 статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» №39/248 (прийняті 09 квітня 1985 року на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН) зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні по справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Досліджені судом договірні документи, складені на підстав типових формулярів позивача, та надані на підпис споживачу, містять істотні суперечності щодо підстав та умов здійснення валютних операцій в межах кредитних правовідносин між позивачем та ОСОБА_4 , що об`єктивно значно ускладнює можливості споживача усвідомити в повному обсязі значення підписаних ним документів.

Фактично матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення сторонами будь-яких банківських операцій в іноземній валюті на підставі кредитного договору, крім внесення позичальником доларів США на погашення заборгованості по кредиту та переведення цих коштів банком не на позичковий рахунок для обліку заборгованості споживача, як це передбачено законодавчими вимогами щодо обліку кредитних операцій, а на транзитний рахунок банківської установи.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» забороняється нечесна підприємницька практика. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, яка вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається, або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ст. 6 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд приходить до висновку, що позивачем порушено вимоги законодавства про захист прав споживачів при укладенні кредитного договору № 0 від 28.09.2006, що мало наслідком помилкове сприйняття споживачем правовідносин з банком та мету здійснення платежів на загальну суму 758709,80 грн. та 43958,00 дол. США.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Наведена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року у справі № 6-16цс15.

Твердження позивача про те, що спірний кредит не є споживчим, суд розцінює як недобросовісну поведінку, направлену на спотворення фактичних обставин справи.

Так, крім прямої вказівки в п. 1.4. кредитного договору № 0 від 28.09.2006 про те, що кредит надається позичальнику на споживчі потреби, позивач в своїй позовній заяві від 04.02.2015 послався на направлені в листопаді 2014 року на адресу всіх відповідачів письмові Вимоги про усунення порушень умов кредитного договору. У вказаних письмових вимогах, направлених на адресу відповідачів, ПАТ «УкрСиббанк» зазначає про те, що 28 вересня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» (з 21.12.2009 Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0.

Стосовно зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 та ПФ «Корал» про визнання іпотеки припиненою суд приходить до наступного.

Договори поруки № 0-П від 28.09.2006 та № 0-П1 від 28.09.2006 складені на підставі єдиної проформи, укладені з різними поручителями та є ідентичними за змістом.

Згідно п. 1.1. договорів поруки поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником всіх його зобов`язань перед кредитором в повному обсязі, що виникають з кредитного договору № 0 від 28.09.2006, як існуючих на момент укладання цього договору, так і тих, які можуть виникнути в майбутньому.

п. 1.3. договорів поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і позичальник, зокрема, за повернення основної заборгованості, відсотків за користування кредитом, відшкодування можливих збитків, за сплату пені та інших штрафних санкцій, обумовлених у вказаному кредитному договорі.

Відповідно до п. 3.1. договорів поруки вони вступають в силу з моменту підписання уповноваженими представниками сторін.

Згідно п. 3.2. договорів поруки порука припиняється з припиненням всіх зобов`язань позичальника по вищевказаному кредитному договору.

В Аналізі застосування судами законодавства, яке регулює поруку як вид забезпечення виконання зобов`язання, затвердженому постановою № 1 пленуму Верховного Суду України від 23.02.2015 року зазначено: у разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов`язання за договором поруки, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК, таке право підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (статті 3, 12 - 15, 20 ЦК України, статті 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК України).

Проте слід мати на увазі, що способом судового захисту є не вимога про припинення договору поруки, а вимога про визнання поруки припиненою, оскільки порука припиняється не з моменту ухвалення судом рішення про це, а з моменту настання підстав, з якими законом пов`язане припинення поруки.

Право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 у справі № 6-69цс11).

У відповідності до ч. 1 та 2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Отже, за своєю правовою природою порука є зобов`язанням, яке виникає на підставі договору поруки та внаслідок виникнення забезпеченого порукою зобов`язання боржника.

Для виникнення поруки, як цивільно-правового договірного зобов`язання, необхідно не тільки укладення договору поруки, а й виникнення (існування) забезпеченого порукою зобов`язання боржника перед кредитором.

Визнати припиненим можна лише раніше виникле (існуюче) зобов`язання.

У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За правилами ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Отже кредитний договір за своєю правовою природою є консенсуальним. Його укладення не є тотожним факту видачі кредиту.

Судом встановлено відсутність належних та допустимих доказів факту видачі кредиту, виникнення та існування кредитної заборгованості ОСОБА_4 , забезпеченої порукою.

Окрім того, договір поруки є похідним договором від основного кредитного договору, за яким судом встановлено відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_5 заборгованості, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відсутність підстав для припинення поруки

За таких обставин відсутні підстави для висновку про виникнення зобов`язань поручителів перед кредитором боржника за кредитним договором № 0 від 28.09.2006 року, а отже позовні вимоги ОСОБА_5 та Приватної фірми «Корал» про визнання поруки припиненою не підлягають до задоволення.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони, які їх понесли.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7, 12, 19, 81, 133, 141, 264, 265 ЦПК України, ст. ст. 3, 16, 192, 533, 553, 627, 1051, 1054, 1066 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Приватної фірми «Корал» про стягнення заборгованості відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк», ОСОБА_4 , третя особа - Приватна фірма «Корал» про визнання договорів поруки припиненими відмовити.

У задоволенні зустрічного позову Приватної фірми «Корал» до Акціонерного товариства «Укрсиббанк», ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання договору поруки припиненим відмовити.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 21.12.2020.

СУДДЯ І.В. СЕМІРЯД