Справа № 158/431/19
Провадження № 2/0158/5/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2020 року м. Ківерці

Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - Корецької В.В.

за участю секретаря - Процик Л.В.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - Кондратюка В.В.

відповідачів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5 - Лукашука А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на частину будинку і земельних ділянок, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою до ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на частину будинку і земельних ділянок.

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , з яким вона спільно проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2003 року. Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина, до складу якої увійшли: житловий будинок з господарськими будівлями та споруда, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка, площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:001:1109; земельна ділянки площею 0,07 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:001:1368.

Зазначає, що під час спільного проживання з померлим ОСОБА_7 за спільні кошти ними було збудовано вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями та споруда, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також набуті: земельна ділянки, площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:001:1109, земельна ділянки площею 0,07 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:001:1368.

Вказує, що їй належить 1/2 частина вказаного майна, однак відповідачі по справі, які є дітьми померлого її право не визнають, а тому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного майна.

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 20.02.2019 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче провадження.

25.03.2019 року від відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до суду подано відзиви на позовну заяву, згідно якого, кожен зокрема, зазначають, що на момент придбання, отримання земельних ділянок та будівництва житлового будинку в АДРЕСА_1 , спадкодавець ОСОБА_7 фактично шлюбних відносин із позивачем ОСОБА_1 не мав та проживав разом із ними у АДРЕСА_2 . Крім того зазначили, що жодних доказів того, що позивач проживала разом із ОСОБА_7 однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого придбано майно надано не було.

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 03.05.2019 року підготовче провадження у даній справі закрито та призначено до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 та її захисник - адвокат Кондратюк В.В. у судовому засіданні, кожен зокрема, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та захисник останнього - адвокат Лукашук А.В. в судовому засіданні, кожен зокрема, заявлені вимоги не визнали, просили у їх задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення учасників справи, кожного зокрема, всебічно проаналізувавши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.

Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданого виконавчим комітетом Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області від 27.08.2018 року /а.с.6/.

Як вбачається із витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі №53184389, після смерті ОСОБА_7 заведена спадкова справа №59/2018 (№62941193) /а.с.7/.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №154013126 від 26.01.2019 року, договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27.01.2010 року, витягу з Державного реєстру правочинів №8194658 від 27.01.2010 року, державного акту на право власності на земельну ділянку від 05.02.2010 року, копії будинкової книги №0156154, державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №104448 від 23.06.2011 року, житловий будинок з господарськими спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка, площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:001:1109 та земельна ділянки площею 0,07 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:001:1368 рахуються за померлим ОСОБА_7 /а.с.8, 10-18/.

Також у судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 28.06.2009 року, батьками ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_7 та позивач по справі ОСОБА_1 .

Судом також встановлено, що відповідачі по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є дітьми ОСОБА_7 .

Предметом позовних вимог у даному позові є визнання за ОСОБА_1 права власності на майно.

Варто також зазначити, що позовної вимоги ні позивачем ОСОБА_1 , ні її представником - адвокатом Кондратюком В.В. щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між позивачем ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_7 подано не було.

Щодо посилання позивача ОСОБА_1 у позовній заяві на ст. 74 СК України, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом із тим згідно зі ст. 74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Для визнання осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

Для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносин, що притаманні подружжю, спільне проживання, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

У постанові від 08 червня 2016 року у справі при № 6-2253цс15 Верховним Судом України сформульовано наступний правовий висновок.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди повинні встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона несе ризик наслідків, пов`язаних із ненаданням доказів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3)показань свідків.

Суд приймає до уваги доводи позивача про те, що померлий ОСОБА_7 дійсно проживав разом із позивачем у належному йому житловому будинку, що в АДРЕСА_1 з 2016 року.

Той факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 проживали разом з 2016 року та мали стосунки, спільну дитину визнається відповідачами, та підтверджується свідками, як з боку позивача так і з боку відповідача.

Однак один лише факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_7 за однією адресою, належному на праві власності ОСОБА_7 не є достатнім та беззаперечним доказом спільного їх проживання як чоловіка та дружини однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Позивачем не було надано суду доказів щодо ведення між нею та ОСОБА_7 спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, здійснення спільних витрат, придбання останніми майна в інтересах сім`ї, тобто наявності між ними усталених відносин, які притаманні подружжю, що підлягає обов`язковому встановленню при доведенні факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Згідно позовних вимог ОСОБА_1 остання просить визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку та господарських споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , земельної ділянки, площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:001:1109, земельної ділянки площею 0,07 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:001:1368, при цьому жодних належних доказів, що вона має право на вищевказане майно до матеріалів справи нею та її представником долучено не було. Фактично у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Кондратюк В.В. доводять право позивача на це майно тим, що позивач ОСОБА_1 спільно проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з померлим ОСОБА_7 .

Заслухані у судовому засіданні свідки: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , пояснили, що ОСОБА_7 , проживав разом із дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у АДРЕСА_2 постійно, однак зазначили, що після будівництва житлового будинку у АДРЕСА_1 , а саме у 2016 році почав проживати у ньому, разом із позивачем ОСОБА_1 та їх спільною дитиною ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, заслухані у судовому засіданні свідки: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 не змогли повідомити суду, з якого точну року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 разом проживали, також надавали різні показання щодо місця спільного їхнього проживання.

Суд не бере до уваги твердження позивача ОСОБА_1 про те, що вона із ОСОБА_7 проживали разом у АДРЕСА_3 , оскільки згідно повідомлення Луцького ВП ГУНП у Волинській області №3/1658 від 26.03.2019 року, що в ході проведення перевірки та при спілкуванні із мешканцями даного будинку, а саме сусідами, встановлено, що ОСОБА_7 вони не знають, однак ОСОБА_20 повідомила, що у квартирі №52 вказаного будинку колись проживала жінка на ім`я ОСОБА_1 , ймовірно прізвище - « ОСОБА_1 » /а.с.65/.

Матеріали справи також не містять доказу ведення ОСОБА_7 та ОСОБА_1 спільного господарства та наявності у них спільного бюджету.

Окрім того, позивачем ОСОБА_1 не надано жодних доказів щодо офіційного працевлаштування чи будь-яких інших джерел отримання доходів.

Жодного належного та допустимого доказу набуття ОСОБА_7 та позивачем ОСОБА_1 права власності на житловий будинок з господарськими спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 спільною працею та за спільні кошти позивачем та її представником надано суду не було.

Крім того, 27.01.2010 року саме ОСОБА_7 , згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки № НОМЕР_3 , придбав у Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області, на підставі рішень №29/26 від 24.06.2009 року, №33/4 від 04.12.2009 року, №33/3 від 04.12.2009 року земельну ділянку несільськогосподарського призначення, площею 0,10 га, кадастровий номер :02:001:1109, а земельна ділянка площею 0,07 га, кадастровий номер :02:001:1368, яка знаходиться у с. Кульчин, Ківерцівського району Волинської області надана останньому на підставі рішення Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області в приватну власність із земельного фонду є його особистою приватною власністю, відповідно до положень ст. ст. 81, 116 ЗК України.

У судовому засіданні 03.05.2019 року представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Кондратюком В.В. долучено до матеріалів справи фотокартки із зображенням позивача та ОСОБА_7 , а також їх рідних, близьких та друзів, однак вказані докази свідчать про знайомство сторін, про спільне коло знайомих і проведення разом вільного часу, але не доводить факт ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету у ОСОБА_7 та ОСОБА_1 та інше.

Разом з тим, суду не надано документальних доказів, що підтверджують придбання будь-якого будівельного матеріалу чи іншого майна, для будівництва спірного житлового будинку, тобто для потреб сім`ї, витрачення цих коштів на спільні сімейні потреби.

Також, позивачем ОСОБА_1 не надано допустимих доказів про придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період часу та впродовж якого були придбані спірні земельні ділянки та житловий будинок.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, в тому числі Постанові ВП ВС від 03.07.2019 року по справі №544/8023/15-ц, в якій зазначено, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3,74 СК України).

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Згідно правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 року у справі 6-2253цс15, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Обов`язок доказування своєї трудової та/або фінансової участі у створенні спільної сумісної власності поза шлюбом належить позивачу.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Разом з тим, визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

У рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Однак, всупереч вищевказаних нормам, ні позивачем, ні її представником такої позовної вимоги у позові поставлено не було.

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, надавши правову оцінку всім представленим доказам, які встановлюють дійсні обставини справи, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 15, 16, ЦК України, ст.ст. 3, 21, 36, 74 СК України, ст.ст. 4, 12, 13, 81, 82, 258, 259, 263, 264 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на частину будинку і земельних ділянок - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 розділу 15 XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду через Ківерцівський районний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , жителька АДРЕСА_1 .

Представник позивача - адвокат Кондратюк Володимир Веніамінович, адреса: АДРЕСА_5 .

Відповідачі:

- ОСОБА_3 , жителька АДРЕСА_6 ;

- ОСОБА_4 , житель АДРЕСА_2 ;

- ОСОБА_5 , житель АДРЕСА_7 .

Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Лукашук Андрій Володимирович, адреса: АДРЕСА_8.

Суддя Ківерцівського районного суду В.В. Корецька

Повний текст рішення суду виготовлено 16.03.2020 року