Провадження № 2/127/4313/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 рокум. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Іщук Т.П.,

за участі секретаря судового засідання Коваленко Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Вінниці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на стороні відповідача -Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на стороні відповідача - Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1 . За цією адресою зареєстрована відповідач по справі, яка є колишньою дружиною її сина. Позивач вказує, що відповідач тривалий час не проживає у вказаному помешканні, не бере участі в його утриманні, мешкає за іншою адресою, однак залишилася бути зареєстрованою за цією адресою. Враховуючи, що її право власності є порушеним, позивач з посиланням на положення ст.72, 150 ЖК України, ст. 391,405 ЦК України просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила користування квартирою АДРЕСА_2 .

Відповідач відзив на позов не надала.

Треті особи своїм правом на надання пояснень не скористалися.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 січня 2020 року як свідки викликані ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, вказуючи, що реєстрація відповідача в квартирі створює їй перешкоди в володінні та користуванні квартирою, зокрема щодо оформлення субсидії, тощо. При цьому позивач наголошувала, що до укладення шлюбу відповідача з її сином деякий час проживала в квартирі АДРЕСА_3 . Після укладення шлюбу подружжя переїхало проживати в квартиру АДРЕСА_4 , де проживали декілька років, а згодом - на квартиру АДРЕСА_5 . На момент розірвання шлюбу син перебував за кордоном, невістка залишила квартиру по АДРЕСА_6 а та повернулася проживати в квартиру своєї матері, де і сьогодні мешкає.

Треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, останній дав пояснення аналогічні поясненням позивача. ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення позову, вказуючи, що відповідач змушена переїхати зі спірної квартири в інше житло через неприязні відносини з позивачем, до житла інтересу не втрачала, періодично в ньому появляється, позивач чинить їй перешкоди, забрала ключі, а також зазначала, що відповідач не має власного житла, їй не має де зареєструватися, зняття її з реєстрації порушуватимуть права дитини, яка мешкає спільно з матір`ю.

Викликана в судове засідання відповідач ОСОБА_2 повідомила, що дійсно деякий час до укладення шлюбу з ОСОБА_4 проживали в спірній квартирі АДРЕСА_2 . Після укладення шлюбу подружжя переїхало проживати в квартиру її матері, а згодом в квартиру АДРЕСА_5 , де зараз мешкає ОСОБА_4 . З останнім в квітні 2016 року вона припинила спільно проживати, лишила йому ключі та повернулася проживати в квартиру своєї матері. Суд розглядав справу про розірвання шлюбу в жовтні 2016 року без участі ОСОБА_4 , який на той час перебував за межами України. У неї немає власного житла та не має помешкання, де вона може зареєструвати свої місце проживання. На даний час проживає в квартирі своєї матері, яка заперечує щодо її реєстрації за цією адресою. Їй, її матері та сестрам належала частка в квартирі, однак остання була продана. З свекрухою має нейтральні відносини, в її квартирі не появляється.

Представник Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради при розгляді справи покладався на думку суду.

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , що є сусідами позивачки, показали, що в квартирі мешкає позивач з її чоловіком, син позивача ОСОБА_9 з дружиною та донькою ОСОБА_10 , відповідачку ОСОБА_11 бачила пару років назад, в квартирі вона проживала з ОСОБА_12 року, більше її не бачили, відомо, що вони переїхали в інше житло, інколи бачать внучку (доньку відповідачки) з якою гуляє бабушка (позивач по справі), сварок з приводу користування житлом не чули.

Вислухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК України в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо права користування чужим майном.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_7 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 30 березня 2000 року, виданого виконкомом Вінницької міської ради на підставі рішення виконкому від 30 березня 2000 року (а. с. 5). За вказаною адресою зареєстровані позивач ОСОБА_1 , її чоловік ОСОБА_13 , син ОСОБА_3 та невістка ОСОБА_14 , ОСОБА_15 (онука), а також відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_16 (онука). Факт реєстрації відповідача за цією адресою також підтверджується відомостями Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 12 листопада 2019 року за №68140.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували в шлюбі, який розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2016 року, що визнається сторонами.

Подружжя ОСОБА_17 деякий час мешкало за адресами: спірної квартири - АДРЕСА_7 , квартири АДРЕСА_4 , а в останні подружні роки - в квартирі АДРЕСА_5 . В квітні 2016 року відповідач залишила квартиру АДРЕСА_5 та повернулася проживати до квартири АДРЕСА_4 , де вона мешкає і нині. Вказані обставини визнаються сторонами, а тому в силу положень ст.81 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Факт проживання відповідачки з квітня 2016 року в квартирі АДРЕСА_4 підтверджується також актом від 26 вересня 2019 року, складеним мешканцями цього будинку.

Відповідач, як зазначалося вище, зареєстрована за адресою: квартира АДРЕСА_7 , водночас у вказаній квартирі не проживає понад один рік, що підтверджується показаннями свідків та не заперечується самою відповідачкою, вона не несе витрат по його утриманню.

Договір про користування даним житловим приміщенням сторони не укладали.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач, заперечуючи щодо вказаного позову, зазначає, що вона не має на праві власності житла та не має де зареєструвати своє місце проживання. Однак суд звертає увагу, що вказані обставини не можуть бути беззаперечною перешкодою для здійснення позивачем своїх прав щодо спірної квартири АДРЕСА_2 . Не можливість відповідача зареєструвати своє місце проживання в квартирі своєї ж матері, де вона мешкає тривалий час, не може бути підставою для обмеження права позивача чи його порушення.

Щодо її твердження про порушення прав дитини, яка проживає спільно з матір`ю та має бути зареєстрована з тим з ким проживає, то суд відмічає, що позивач не зверталася з вимогами щодо втрати права користування квартирою малолітньої дитини.

Суд звертає увагу, що відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Разом з тим наведена норма не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією. Крім того, суд відмічає, що місце проживання дитини не визначалося, а тому вона має право користуватися житлом обох батьків, що не суперечить положенням ч.6 ст.29 ЦК України (особа може мати кілька місць проживання).

Доводи відповідача про перешкоди у користуванні спірною квартирою жодним доказом не доводяться.

Відповідач самостійно змінила місце проживання, спочатку на квартиру АДРЕСА_4 , згодом на квартиру АДРЕСА_5 та з квітня 2016 року проживає за адресою: АДРЕСА_8 . Інтересу до квартири АДРЕСА_2 не проявляла, жодного доказу щодо цього суду не надала. Її твердження про інтерес до спірної квартири та чинення перешкод ґрунтуються на власних поясненнях, що не може бути доказом в справі .

За таких обставин, суд знаходить обгрунтованою вимогу про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловою площею в належному позивачу на праві приватної власності помешканні. Право власності позивача на квартиру згідно ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним.

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім`ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сім`ї, укладеного при вселенні останнього.

Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім`ї власника (у тому числі колишнім членом сім`ї власника) права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Як вказано, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Враховуючи, що судом встановлено належність позивачу на праві власності спірного помешкання, відповідач зареєстрована за цим помешканням, що створює позивачу перешкоди в здійсненні права на це житло, відповідач самостійно залишила помешкання та не проживає за місцем її реєстрації досить тривалий час без поважних причин (протилежного судом не встановлено), суд дійшов висновку про задоволення позову.

При цьому, суд вважає безпідставним посилання позивача, в обґрунтування своїх позовних вимог, на положення ст. 72 ЖК України, оскільки вказані положення регулюють права користування житлом в будинках державного житлового фонду, наразі ж квартира належить на праві власності.

Крім того, суд дійшов висновку, що задоволення позову не порушують права відповідача на житло.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42).

Отже, в даній ситуації визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним.

Окремо суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції.

Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47).

Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР.

Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст.391,405 ЦК України, ст.163 ЖК УРСР, тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у його права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.

Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети».

Щодо то, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції.

При співставленні «балансу інтересів» суд враховує, що спірна квартира має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України, відповідач в спірній квартирі мешкала не тривалий час та самостійно змінила місце проживання, ще перебуваючи в шлюбі з сином позивача, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, такою, що втратила право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що вона проживає в спірній квартирі, користується нею та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в квартирі. При цьому, її тривала відсутність, відсутність будь якого інтересу до квартири, свідчить про те, що вона має інше місце проживання, хоча і не зареєструвала свого проживання (що також підтверджено в судовому засіданні), відповідач не є власником спірного житла, а тому визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату нею житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві».

Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст.141 ЦПК України. Зважаючи, що позов задоволено, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 768,40 грн судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. 316-319, 321, 391,405 ЦК України, ст. 158,163 ЖК УРСР, ст. 12, 81-82, 141, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768,40 грн судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_9 ,

ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_9 ,

ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_9 ,

ОСОБА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_10 ,

ОСОБА_2 , ідентифікаційний номерНОМЕР_5, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_9 ,

Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, 21050, м.Вінниця, вул. Соборна, 59, .

Повний текст рішення складений 16.03.2020.

Суддя: