Справа № 482/1090/20
Номер провадження 2/482/401/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року м. Нова Одеса

Новоодеський районний суд Миколаївської області у складі: головуючого - судді Демінської О.І., секретар судового засідання Єфімова О.І., за участю представника позивача адвоката Гоцуляк Ю.С., представника відповідача адвоката Біленського А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Нова Одеса в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, підписаним та поданим його представником адвокатом Гоцуляк Ю.С., до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

На обґрунтування позову вказано, що 01 липня 2019 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким остання отримала в борг грошові кошти в розмірі 23000 доларів США, строком до 20.09.2019 року, на підтвердження чого було складено розписку.

У встановлений у розписці строк відповідач не повернула позивачу суму позики, всупереч взятому на себе зобов`язанню, ухиляється від його виконання, у звязку із чим позивач просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 23000 доларів США, 3% річних від суми заборгованості в сумі 514,20 доларів США, та понесені ним витрати, пов`язані з розглядом справи.

Ухвалою суду від 06.07.2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

10.08.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача ОСОБА_2 , в якому просить залишити позов без розгляду, оскільки паспорт позивача на час подання позову є недійсним, оскільки не вклеєна фотографія у відповідний розділ для осіб, що досягли 25 років, а тому у представника позивача не має належних та достатніх підстав для здійснення представництва. Крім того зазначила, що судові витрати, пов`язані зі сплатою на професійну правничу допомогу є неспівмірними, а тому при вирішенні питання розподілу витрат суд має враховувати, що розмір судових витрат не пов`язаних зі сплатою судового збору не повинен бути непропорційним до предмета спору. Також просить стягнути з позивача витрати пов`язанні з розглядом справи, а саме 16000 грн. на професійну правничу допомогу та 5000 грн. проведення товарознавчої експертизи.

02.11.2020 року до суду надійшло клопотання представника відповідача адвоката Біленського А.Г. про призначення товарознавчої експертизи у справі.

Ухвалою суду від 02.11.2020 року клопотання представника відповідача адвоката Біленського А.Г. про призначення у справі товарознавчої експертизи залишено без задоволення та закрито підготовче провадження в справі, призначити справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши учасників процесу, вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи та оцінивши досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що 01 липня 2019 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно з яким остання отримала в борг грошові кошти в розмірі 23000 доларів США, строком до 20.09.2019 року, на підтвердження чого нею було складено розписку.

У встановлений сторонами строк відповідач не повернула позивачу суму позики, всупереч взятому на себе зобов`язанню. Оригінал розписки наявний у позивача та наданий до суду.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржнику кредитором за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року №6-63цс13, від 24 лютого 2016 року №6-50 цс 16.

Крім того, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

При цьому, відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Висновок про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті міститься й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

У відповідності до ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, дата 20 вересня 2019 року у розписці є тим строком, зі спливом якого у відповідача виникають обов`язки, а у позивача права, щодо повернення грошових коштів за договором позики.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач такі докази суду не надав, договір позики відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальником не оспорювався. Наявність невиконаного зобовязання у відповідача щодо повернення 23000 доларів США підтверджений особисто відповідачем ОСОБА_2 суду під час її присутності у судовому засіданні 02.12.2020 р.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

А тому з відповідача необхідно стягнути заборгованість саме в іноземній валюті, тобто прострочене зобов`язання визначене у розмірі 23000 доларів США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме з 23000 доларів США.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 23000 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 20 вересня 2019 року до дня звернення до суду з позовом, що становить 273 дня, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Тобто 23000 доларів США х 273 дня х 3 : 100 : 365 = 514,20 доларів США.

Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Верховного Суду від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц.

Що стосується посилань представника відповідача на те, що боргові зобов`язання виникли між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , а не ОСОБА_1 , ще у листопаді 2013 року, і що минув строк позовної давності, то суд вважає таку позицію безпідставною.

Як позивач, так і відповідач розумілі зміст та природу укладеного між ними правочину, на які сам по собі факт наявності фотокартки у паспортному документі відповідача буд-яким чином не впливають. Особа відповідача є належним чином підтвердженою. Факт укладення та існування між сторонами договору позики підтверджений у судовому засіданні. Відтак, у суду відсутні підстави для сумніву у достовірності наданого позивачем оригіналу розписки.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що наявна в матеріалах справи розписка є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань й, відповідно, свідчить про існування між сторонами саме укладеного договору позики та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Оскільки до теперішнього часу сума боргу за договором позики не повернута, тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Що стосується розподілу судових витрат:

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

В силу частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідно до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

При цьому неспівмірність витрат на правничу допомогу й передбачених законом критеріїв є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Такого висновку дійшла й Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), за результатами розгляду якої 27 червня 2018 року прийняла постанову, в якій зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що 19 березня 2020 року між адвокатом Гоцуляк Ю.С. та ОСОБА_1 укладено договір № 19/03-1 про надання правової допомоги (а.с. 71-73).

Додатковою угодою №1 до Договору від 19.03.2020 року визначено розмір гонорару адвоката 62924 грн. за надання правничої допомоги, в тому числі здійснення представництва та захист інтересів у Новоодеському районному суді Миколаївської області (суді першої інстанції).

Актом здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) за договором від 19.03.2020 року погоджено оплату за надання правничої допомоги - здійснення представництва та захист інтересів у Новоодеському районному суді Миколаївської області (суді першої інстанції) у справі №482/1090/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою. Вартість наданих послуг за актом складає 62924,00 грн.

Згідно до прибуткового касового ордеру №02/11 від 02.11.2020 року адвокат Гоцуляк Ю.С. отримала від ОСОБА_1 30000 грн. в оплату послуг за договором про надання правничої допомоги від 19.03.2020 року №19/03-1.

Відповідно до прибуткового касового ордеру №01/12 від 01.12.2020 року адвокат Гоцуляк Ю.С. отримала від ОСОБА_1 32924 грн. в оплату послуг за договором про надання правничої допомоги від 19.03.2020 року №19/03-1.

Отже, виходячи з аналізу наведених норм закону та із встановлених судом обставин, суд вважає достатніми, обґрунтованими і співмірними зі складністю справи, яка є справою невеликої складності, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, витрати на правничу допомогу, а саме: консультування, підготовка позовної заяви, підготовка заяви про забезпечення позову, підготовка заяв та клопотань, а також участь адвоката у судових засіданнях (1 підготовче засідання та 2 судових засіданні з розгляду цивільної справи по суті), та такими, що підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30000 грн.

Доводи представника позивача про співмірність витрат на правничу допомогу 62924,00 грн. з ціною позову, та їх відповідність 10 % ціни позову є безпідставними.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору в розмірі 6292,40 грн.

Керуючись ст. ст. 7,10 12, 76, 141, 259, 264, 265, 273, 285 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , суму боргу за договором позики від 01.07.2019 р. станом на 19.06.2020 року у сумі 23514,20 доларів США, з яких сума основного боргу 23000 доларів США, 3 відсотки річних за користування грошима -514,20 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ,

судовий збір у розмірі 6292,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30000 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду через Новоодеський районний суд Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення виготовлено 15 грудня 2020 року

Головуючий: О.І.Демінська