Справа № 462/6392/19 Головуючий у 1 інстанції: Пилип"юк П.М.
Провадження № 22-ц/811/609/20 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Жукровська Х.І.

з участю представника відповідача Бекерської О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго" на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 грудня 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Пилип"юк Г.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и л а:

позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 174 503,28 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати в розмірі 22 132,20 грн. та судовий збір у розмірі 768,40 грн. Вимоги мотивував тим, що він працював у відповідача з 03 лютого 2014 року на посаді електрослюсаря з ремонту електроустаткування електростанцій п`ятого розряду та звільнений 15 лютого 2016 року відповідно до наказу №109-к від 15.02.2016 року згідно за угодою сторін. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова у справі №462/2691/19 від 22.07.2019 року, яке набрало законної сили 22.08.2019 року, суд ухвалив стягнути з відповідача на його користь за період з квітня 2011 року по січень 2015 року16281 грн. 72 коп. невиплаченої заробітної плати та 1627 грн. 70 коп. невиплаченої допомоги за шкідливі умови праці. Проте у цій справі не вирішувалось про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлення строків їх виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Згідно розрахунку компенсація втрати частини заробітної плати до серпня 2019 року, сума компенсації становить 22 132,20 грн. Також вважає, що у зв`язку із нездійсненням остаточного розрахунку при звільненні за період з 16.02.2016 року по 04.10.2019 року має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період. Зазначає, що заробітна плата позивача за останні два календарні місяці перед звільненням становила 6606,47 грн., крім того вказує, що середньогодинна заробітна плата становила 25,86 грн., тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 174 503 грн. 28 коп. за період 16.02.2016 року до 04.10.2019 року. Просить позов задовольнити повністю.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 грудня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 22 132 грн. 20 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, 174 503 грн. 28 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 1745 грн. 10 коп. сплаченого судового збору та 3000 грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу.

Рішення суду оскаржив відповідач Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго».

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні, що в свою чергу є безумовною підставою у відмові в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вказує, що Верховним Судом в постанові від 28.01.2020 року у справі №822/2663/15 було висловлено наступну позицію, відповідно до якої з прийняттям судових рішень, якими присуджено на користь позивача певні суми коштів, ст.ст. 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового законодавства. Тобто, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення КЗпП України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 27 квітня 2016 року у справі за № 6-113цс16 при розгляді справ даної категорії необхідно взяти до уваги і такі обставини, як: розмір недоплаченої суми; істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Вважає за справедливе стягнути рівно той відсоток середнього заробітку працівника, який становила сума недоплати від середнього заробітку за спірний період.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено та не оспорюється учасниками справи, що позивач працював у відповідача з 03 лютого 2014 року на посаді електрослюсаря з ремонту електроустаткування електростанцій п`ятого розряду та звільнений 15 лютого 2016 року відповідно до наказу № 109-к від 15 лютого 2016 року (за угодою сторін).

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22 липня 2019 року стягнуто з відповідача на користь позивача 16 281 грн. 72 коп. невиплаченої заробітної плати, 1 627 грн. 70 коп.невиплаченої допомоги за шкідливі умови праці. Вказане рішення стосується стягнення за період з квітня 2011 року по січень 2015 року.

Станом на 07 жовтня 2019 року відповідачем не проведено оплату відповідно до цього рішення.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (часина перша статті 24 Закону України «Про оплату праці».

У разі затримки термінів виплати заробітної плати, працівнику провадиться компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку із такою затримкою.

Компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться підприємством згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР, Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІП та Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податку й обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення компенсації (правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/19954/15-ц (провадження № 61-5382св18).

При цьому така компенсація, у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці» є компенсаційною виплатою, та входить до структури заробітної плати (дивись пункт 34 постанов Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина третя статті 13 ЦПК України).

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 22 132 грн. 20 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з квітня 2011 року по січень 2015 року.

Враховуючи, що з матеріалів справи не убачається, що за цей період мала місце затримка виплати нарахованої позивачу заробітної плати, як передумови та базової величини для обрахунку компенсації, стягнення такої оскаржуваним рішення суду ґрунтується на невірному застосування судом першої інстанції норм матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини.

У зв`язку із цим, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати слід скасувати, з ухваленням нового про відмову у її задоволенні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Застосовуючи до обставин цієї справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів виходить із того, що: позивач звернувся до суду з позовом про стягнення невиплаченої за період з квітня 2011 року по лютий 2015 року заробітної плати та доплати за шкідливі умови праці у 2019 році , тобто зі спливом трьох років після звільнення з роботи, яке мало місце 15 лютого 2016 року, сума стягнутих коштів за рішенням суду від 22 липня 2019 року складає 16 281 грн. 72 коп. невиплаченої заробітної плати та 1 627 грн 70 коп. невиплаченої доплати за шкідливі умови праці, в процентному відношенні до виплаченої за цей період заробітної плати, з урахування доплати за шкідливі умови праці становить 11 %, що є очевидно неспівмірним до заявленої до стягнення суму середнього заробітку за час затримки у проведенні розрахунку 174 503 грн. 28 коп., характером і обставинами виникнення заборгованості, діями позивача та відповідача. А відтак, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним виплати належних при звільненні позивачу у сумі 17 909 грн. 42 коп. Зазначена сума, яка є рівною сумі стягнутій рішенням суду від 22 липня 2019 року, хоча і не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням встановлених у справі обставин та відповідатиме таким загальним засадами цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність, які передбачені пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тому у відповідній частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення стягнутої суми середнього заробітну з 174 503 грн. 28 коп. до 17909 грн. 42 коп.

В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.п.1, 2, 375, 376, 381-384, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 грудня 2019 року в частині задоволення позовної вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 грудня 2019 року в частині задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити, зменшивши розмір стягуваних з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 коштів із 174 503, 28 грн. до 17 909, 42 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.