П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2020 року м. Київ

Справа № 22-3596 Головуючий у1-й інстанції - Скрипка О. І.

Унікальний № 754/7674/18 Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

Невідомої Т. О.

розглянувши в порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

у с т а н о в и л а:

У червні 2018 року ОСОБА_1 пред`явила в суд позов до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, у якому, з урахуванням остаточних позовних вимог, просила: стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання двох дітей в розмірі 12 000 грн щомісячно (по 6000 грн. на кожну дитину); стягнути з відповідача на її користь щомісячну додаткову допомогу, що викликана особливими обставинами, на утримання двох дітей в розмірі 3000 грн ( по 1 500 грн. на кожну дитину) (т. 2, а.с. 130-134).

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 17 жовтня 2009 року вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Солом`янського районного суду м.Києва 03 липня 2015 року. Від шлюбу вони мають двох дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як зазначала позивач, діти постійно проживають разом з нею окремо від відповідача. Між нею та відповідачем не досягнуто домовленостей щодо способу виконання відповідачем свого обов`язку щомісячно утримувати спільних дітей до досягнення ними повноліття. Після розірвання шлюбу вона самостійно здійснює належне батьківське піклування, виховання та утримання спільних малолітніх дітей, забезпечує належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дітей шляхом їх утримання, піклування та виховання.

Позивач вказула на те, що син ОСОБА_5 згідно медичного висновку № 1569 є інвалідом дитинства через психоневрологічне захворювання, тому вона отримує державну соціальну допомогу в розмірі 1 300 грн, хоча він потребує додаткових витрат на лікування і оздоровлення. Матеріальної допомоги від держави на утримання сина ОСОБА_6 вона не отримує та утримує дитину самостійно з власного доходу, хоча дитина потребує додаткових витрат на лікування та корекцію мовлення у логопеда, викликаних затримкою розвитку мовлення. Вона працює на підприємстві, де надає перукарські послуги та отримує за трудовим договором щомісяця нестабільну заробітну плату у розмірі приблизно 3500 грн, інших джерел доходу не має. Відповідач з липня 2015 року участі у вихованні дітей не бере, матеріальною допомогою для їх утримання не забезпечує, додаткової допомоги на лікування сина-інваліда не надає, приховуючи свої реальні та дійсні доходи, доходи у вигляді інших майнових активів, а також приховує своє місце постійного проживання. Він отримує нерегулярний заробіток від здійснення підприємницької діяльності, що не дає можливості визначити розмір частки його доходу, а тому слід визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Вона неодноразово намагалась вирішити питання щодо утримання дітей та надання допомоги у додаткових витратах на лікування дітей, однак, відповідач ухиляється від сплати аліментів.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , в розмірі 1 109 грн, щомісячно, починаючи з 14 червня 2018 року, і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 1 109 грн., щомісячно, починаючи з 14 червня 2018 року, і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати, пов`язані з лікуванням та розвитком сина ОСОБА_3 , в розмірі 1 000 грн, щомісячно, починаючи з 14 червня 2018 року, і до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Судові витати по саплаті судового збору в розмірі 768 грн 40 коп. віднесені за рахунок ОСОБА_2 .

Не погодившись з рішенням суду в частині визначення розміру аліментів та додаткових витрат на дітей, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (т. 2, а.с.171-179).

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 у визначений судом строк не подав.

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року розглядається апеляційним судом у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

При ухваленні рішення районним судом були встановлені наступні обставини.

Сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с.62-65).

Малолітні діти сторін проживають разом з позивачем та знаходяться на утриманні матері.

Позивач просила задовольнити її вимоги, вказуючи на те, що відповідач проживає окремо, в добровільному порядку регулярної матеріальної допомоги на утримання дітей не надає.

Малолітні діти сторін проживають разом з позивачем та перебувають на її утриманні. Відповідач є працездатним, працює у ДНЗ 211 Управління освіти Солом`янського району м. Києва та отримує сталий заробіток.

Доказів того, що за станом здоров`я та матеріального становища відповідач не може сплачувати аліменти на утримання своїх дітей, суду не надано. Також, суду не надано доказів щодо наявності у відповідача інших утриманців.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 районний суд виходив з 50% законодавчо встановленого прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на час постановлення рішення, районний суд вважав, що саме такий розмір аліментів є необхідним і достатнім для нормального розвитку і утримання дітей, а тому задовольнив позовні вимоги частково. При визначенні розміру аліментів суд враховув розмір заробітку відповідача, оскільки жодних доказів наявності інших джерел доходу відповідача, які б могли дати підстави для стягнення аліментів у більшому розмірі суду не надано. Вказував, що посилання позивача на те, що відповідач має у власності автомобіль, підстав для стягнення аліментів у більшому розмірі не дають, оскільки належних та допустимих доказів цього суду не надано. Долучена представником позивача відповідь на запит не є належним доказом, оскільки не є відповіддю реєстраційних установ органів внутрішніх справ. Також, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд не приймав до уваги посилання позивача на те, що відповідач має неофіційно значні доходи, оскільки відсутні будь-які належні та допустимі докази в їх обґрунтування. Суд також не приймав до уваги надані позивачем квитанції, які за її твердженням свідчать про розмір щомісячних витрат на дітей, оскільки зазначені квитанції не містять жодної ідентифікуючої інформації, яка б дозволила однозначно встановити, що кошти за цими квитанціями витрачені саме позивачем саме на потреби дітей, а квитанції про придбання ліків не підтверджено відповідними призначеннями лікарів. Також суд враховув факт перерахування відповідачем аліментів позивачу в добровільному порядку, про що свідчать виписки з банківських рахунків та відповідний розрахунок позивача. Задовольняючи частково вимоги про стягнення додаткових витрат, районний суд вказував, що на утримання ОСОБА_3 достатнім є розмір додаткових витрат, пов`язаних з хворобою дитини 1 000 грн, а доказів того, що на даний час дитина ОСОБА_4 потребує логопедичної корекції чи іншого лікування або процедур позивачем суду не надано, відтак, в цій частині позовних вимог належить відмовити.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги позивача апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що висновки районного суду в частині визначення щомісячного розміру аліментів на утримання дітей не відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Судом порушені встановлені ст.89 ЦПК України правила оцінки доказів та невірно застосовано до спірних правовідносин положення ст. 182 СК України.

Згідно з положеннями ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно зі ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

З наявних у розпорядженні суду письмових доказів убачається, що згідно з відомостями довідки про заробітну плату ДНЗ 211 Управління освіти Солом`янського району м. Києва нарахована заробітна плата ОСОБА_2 за період з грудня 2018 року по листопад 2019 року складає 61 253 грн 81 коп. (а.с. 160).

В ході розгляду даного спору судом відповідачем не наведено обставин, які в контексті ст. 182 СК України свідчили б про відсутність можливості сплачувати аліменти у більшому розмірі ніж 50% законодавчо встановленого прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

У матеріалах справи відстуні дані, що ОСОБА_2 має незадовільний стан здоров`я чи має інвалідність, або має на своєму утриманні інших неповнолітніх дітей чи інших утриманців, отже ОСОБА_2 є фізично здоровим та працездним.

За таких обставин колегія суддів не може підтримати висновок районного суду, який зводиться до того, що діти, які мають обох батьків, повинні мати утримання на рівні прожиткового мінімуму. Адже діти, які мають двох працездатних батьків, вправі розраховувати на рівень життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Сама по собі обставина відсутності офіційних даних про інші доходи відповідача не свідчить про об`єктивну відсутність можливості виконання батьком свого обов`язку утримувати власних дітей, забезпечуючи створення умов, необхідних для всебічного та гармонійного їх розвитку.

Крім того, з відхиленого районним судом у порушення вимог ст. ст. 76, 95 ЦПК України письмового доказу - відповіді на запит про отримання публічної інформації Управління документального забезпечення МВС України (т.1, а.с.142), який досліджений апеляційним судом у порядку, визначеному ст. 367 ЦПК України, убачається, що у лютому 2018 року ОСОБА_2 , придбав автомобіль Лексус. Указана марка автомобілів є автомобільною маркою преміум-класу, що є загальновідомим фактом.

Обставина придбання такого автомобіля відповідачем під час розгляду справи не оспорювалась та була підтверджена усно з відповідними коментарями. Доказів тощо, що указаний автомобіль був подарований, успадкований тощо, суду не надано.

Як було вже зазначено вище, мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Законом України «Про Державний бюджет на 2019 рік» було передбачено, що прожитковий мінімум для дітей від 6 до 18 років на 2020 рік складає починаючи з січня 2020 - 2218 грн, з липня - 2318 грн, з грудня - 2395 грн.

Ураховуючи всі вищенаведені обставини, які мають істотне значення, у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що визначений районним судом розмір аліментів 1 109 грн на одну дитину є недостатнім для утримання дитини, забезпечення створення умов, необхідних для всебічного та гармонійного її розвитку, тому суд апеляційної інстанції доходить висновку про наявність правових підстав для зміни оскаржуваного рішення в частині визначеного районним судом розміру аліментів - 1 109 грн щомісяця на кожну дитину, шляхом його збільшення до 3 000 грн на кожну дитину щомісячно, тобто до 100 грн. на день (3000 : 30), ураховуючи також можливість утримання від матері, оскільки такий розмір аліментів є необхідним для забезпечення гармонійного розвитку дитини та відповідає можливостям батька щодо здійснення утримання свої неповнолітніх синів.

Стосовно вимог ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» до передбаченої статтею 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Додаткові витрати на утримання дитини мають бути викликані особливими обставинами. У даному випадку мова йде про додаткові витрати, а не про додаткове стягнення коштів на утримання дитини. Проте, в окремих випадках, через особливі обставини (розвиток здібностей дитини, тяжка хвороба, каліцтво дитини, тощо) потрібні значні додаткові витрати. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Тому, розмір додаткових витрат, що стягуються, повинен визначатися залежно від дійсно понесених або передбачуваних витрат.

Участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батьків незалежно від сплати ним аліментів і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення.

У даному випадку з наявних у матеріалах справи доказів убачається, що малолітній ОСОБА_3 є інвалідом, що підтверджується медичним висновком № 1569 від 13 грудня 2016 року (т. 1, а.с.70).

Згідно наданої медичної документації ОСОБА_3 потребує лікування, психологічного і логопедичного супроводу (т.1, а.с.71-85; т.2, а.с. 90-91, 94).

Заявляючи вимоги щодо стягнення додаткових витрат на малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі по 1 500 грн на кожного, ОСОБА_1 вказувала, що додаткові витрати на дітей викликані придбанням ліків, необхідністю проведення лікувальних масажів, гімнастики, ренгену, придбанням вітамінів та інших процедур, та на розвиток дитини, який полягає у придбані канцелярії, розвиваючої та допоміжної літератури, оплата шкільних внесків та додаткових занять з репетитором.

Однак ОСОБА_1 не надала суду достовірних доказів на підтвердження вказаних обставин, а саме - довідок щодо вартості лікувальних процедур, обсягу та вартості необхідних за рекомендаціями лікарів ліків, довідок про перебування дітей на додаткових заняттях, угод з репетиторами, квитанції про сплату їх послуг з відповідним призначенням платежу, довідок про проходження дітьми лікувальної гімнастики тощо.

Отже, враховуючи той факт, що ОСОБА_3 є інвалідом, що підтверджується медичним висновком № 1569 від 13 грудня 2016 року, районний суд дійшов вірного висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення вимог та стягнення на користь позивача на утримання малолітнього ОСОБА_3 1 000 грн додаткових витрат, пов`язаних з хворобою дитини.

Висновки районного суду щодо недоведеності позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання ОСОБА_4 , пов`язаних із ЗНМ -II рівня, апеляційний суд вважає обгрунтованими, оскільки усі надані позивачем у цій частині докази щодо потерби дитини у корекційній та логопедичній роботі стосуються періоду 2015-2017 років (т.1, а.с.86-91). Доказів понесення витрат на таку роботу суду не надано. Доказів того, що ОСОБА_4 станом на червень 2018 року (час подання позову) та на час вирішення справи потребує певних додаткових витрат, пов`язаних із проведенням корекційної та логопедичної роботи, суду не надано.

Така відмова в позові не позбавляє матір права подальшого звернення до суду із позовом про стягнення додаткових витрат на дитину, які будуть викликані необхідністю проведення корекційної та логопедичної роботи.

Відповідно до положень п. п. 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

За правилом ч. 2 ст. 376 ЦПК неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на встановлені апеляційним судом: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, суд апеляційної інстанції доходить до висновку про наявність правових підстав для зміни оскаржуваного рішення в частині визначеного районним судом щомісячного розміру аліментів - 1 109 грн щомісяця на кожну дитину, шляхом його збільшення до 3 000 грн щомісячно на кожну дитину.

В іншій частині оскаржуваного рішення висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування решти оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей змінити.

Збільшити розмір аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 1 109 грн щомісячно до 3 000 (трьох тисяч) грн щомісячно на кожну дитину, починаючи з 14 червня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття.

В частині вирішення позовних вимог про стягнення додаткових витрат на дітей рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Д. Р. Гаращенко

Т. О. Невідома