Ухвала

16 березня 2020 року

м. Київ

справа № 212/9411/18

провадження № 61-3797ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника - адвоката Пилипенка Юрія Борисовича на постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 1 250 доларів США, що еквівалентно 34 061 грн, та неустойку в розмірі 5 % від суми заборгованості за кожний прострочений день у розмірі 9 437,50 доларів США, що еквівалентно 257 160,55 грн, а всього 291 221,55 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 24 лютого 2006 року. Спільне життя сторін не склалося, 16 листопада 2017 року шлюб розірвано. 31 жовтня 2017 року, за усною домовленістю між сторонами, вони домовилися, що вартість їх спільно нажитого майна складає 20 000 доларів США, враховуючи, що спільно нажите майно є неподільне в натурі та воно переходить у власність ОСОБА_3 , який сплачує їй грошову компенсацію замість частки у праві спільної сумісної власності на це майно в сумі 10 000 доларів США. За домовленістю між сторонами на час підписання зазначеного договору відповідач сплачує їй частку компенсації за спільне майно в розмірі 7 500 доларів США, а залишок коштів як борг у сумі 2 500 доларів США сплачує в розстрочку, а саме: 1 250 доларів США сплачує у жовтні 2018 року; 1 250 доларів США - у жовтні 2019 року, вказані суми сплачує у гривневому еквіваленті згідно з офіційним курсом НБУ на день платежу. Передача грошових коштів, як компенсація за 1/2 частку спільного майна між нею та відповідачем, оформляється у письмовій формі розпискою. Після сплати всієї компенсації, вказане майно буде належати ОСОБА_2 , а вона зобов`язується більше не претендувати на 1/2 частку майна зазначеного в цьому договорі. У разі не сплати у строки вищезазначені цим договором коштів у сумі 2 500 доларів США відповідач сплачує їй відповідно до статті 551 ЦК України неустойку у розмірі 5 % від суми заборгованості за кожний прострочений день. Вищевказане було оформлено цивільним правовим договором від 31 жовтня 2017 року у письмовій формі. У листопаді 2018 року вона неодноразово дзвонила відповідачу по телефону, щоб він виконав свої зобов`язання за договором від 31 жовтня 2017 року, але він її ігнорував. Станом на 01 квітня 2019 року відповідач умови договору від 31 жовтня 2017 року в частині виплати компенсації коштів як боргу у сумі 1 250 доларів США у гривневому еквіваленті згідно з офіційним курсом НБУ на день платежу, яку він сплачує у жовтні 2018 року, не виконав, грошові кошти не сплатив. Таким чином, відповідач станом на 01 квітня 2019 року має заборгованість у розмірі 291 221,55 грн, яка складається із: заборгованості у розмірі 1 250 доларів США, що еквівалентно 34 061 грн; неустойки (пені) у розмірі 5 % від суми заборгованості за кожний прострочений день, а саме - за 151 день відповідно до статті 551 ЦК України, в розмірі 9 437,50 доларів США, що еквівалентно 257 160,55 грн. Враховуючи наведене, позивач просив позов задовольнити.

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовано тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 16 листопада 2017 року. 31 жовтня 2017 року між ними було укладено договір про поділ спільного майна між подружжям, згідно з яким він повинен був сплатити половину коштів, а саме - 10 000 доларів США. Даний договір було підписано швидкоруч у нервовій обстановці. Він був сильно вражений та схвильований тією обставиною, що відповідачка спочатку відмовлялась приймати частково долари, а частково гривні за курсом НБУ, ображала його. В даному договорі він повинен був сплатити за: легковий автомобіль «MITSUBISHI» моделі «ASX», 2015 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ; незавершене будівництво дачних забудов та земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 9335107 та час реєстрації 20 березня 2015 року; кухонні меблі та обладнання, які придбані у 2013 році; шафу в коридорі квартири, придбану у 2015 році; шафу в залі, придбану у 2016 році; диван, придбаний у 2016 році; комп`ютер, придбаний у 2016 році; монітор «Самсунг», придбаний у 2016 році; фотоапарат «Кенон», придбаний у 2013 році; телевізор, придбаний у 2015 році; телевізор, придбаний у 2006 році; комод бежевого кольору, придбаний у 2010 році; холодильник «Вірпул», придбаний у 2006 році; вхідні двері до квартири, придбані у 2015 році. За умовами договору він сплачує частку компенсації за спільне майно ОСОБА_1 7 500 доларів США, а залишок коштів як борг у сумі 2 500 доларів США сплачує в розстрочку, а саме: 1 250 доларів США сплачує у жовтні 2018 року у гривневому еквіваленті згідно з офіційним курсом НБУ на день платежу; 1 250 доларів США сплачує у жовтні 2019 року у гривневому еквіваленті згідно з офіційним курсом НБУ на день платежу. Передача грошових коштів як компенсація за 1/2 частку спільного майна між ними оформляється у письмовій формі розпискою. 31 жовтня 2017 року він сплатив відповідачу 7 500 доларів США, про що отримав розписку. Усвідомивши, що у 2018 році не зможе виплатити 1 250 доларів США, 31 жовтня 2018 року він написав заяву на адресу відповідача, де прохав відстрочку сплати до 01 січня 2019 року, однак відповіді не отримав. 02 січня 2019 року він по телефону написав відповідачу, що має віддати 1 250 доларів США вже 03 січня 2019 року. Натомість відповідач подала позов до суду у зазначеній справі. З метою мирного врегулювання спору, 02 січня 2019 року він під розписку позичає у знайомих 1 250 доларів США для сплати боргу за 2018 рік. Вважає даний правочин недійсним, так як він оформлений без додержання вимог чинного законодавства та не посвідчений нотаріально. Враховуючи наведене, просив визнати недійсним договір про поділ спільного майна подружжя від 31 жовтня 2017 року, укладений між ним та ОСОБА_1

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області рішенням від 16 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 1 250 доларів США, що еквівалентно 34 061 грн, неустойку в розмірі 1 250 доларів США, що еквівалентно 34 061 грн. Вирішив питання про розподіл судових витрат. В решті позову відмовив. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовив.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 21 січня 2020 року рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 вересня 2019 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив. Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнив. Визнав недійсним договір про поділ спільного майна подружжя від 31 жовтня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1

24 лютого 2020 року ОСОБА_1 та її представник - адвокат Пилипенко Ю. Б. подали засобами поштового зв`язку касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2020 року (повний текст якої складено 27 січня 2020 року) та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) - 2 102 грн.

Предметом первісного позову в цій справі є стягнення заборгованості в розмірі 291 221,55 грн що станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 250 = 525 500 грн).

Тобто в указаній частині справа № 212/9411/18 є малозначною в силу вимог пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України і окремого визнання її такою не потребує.

Предметом зустрічного позову в цій справі є також вимога про визнання правочину недійсним.

Зазначена справа в цій частині вимог є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягають касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд також врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» («Азюковська проти України») рішення від 09 жовтня 2018 року.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржуване заявниками судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки справа є малозначною, а тому ухвалені у ній судові рішення касаційному оскарженню не підлягають.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та її представника - адвоката Пилипенка Юрія Борисовича на постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникам.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. П. Курило