Провадження № 22-ц/812/2059/20 Суддя першої інстанції Рум`янцева Н.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 грудня 2020 року м. Миколаїв Справа № 489/5078/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Миколаївського професійного машинобудівного ліцею на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в залі судового засідання в м. Миколаєві, о 12 год 21 хв, повний текст якого складений 19 жовтня 2020 року за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського професійного машинобудівного ліцею про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

18 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому зазначала, що 13 січня 1998 року вона була прийнята на посаду майстра виробничого навчання професійно-технічного училища № 11 м. Миколаєва, яке в подальшому було перейменоване у Миколаївський професійний машинобудівний ліцей.

Наказом № 67 від 20 серпня 2019 року її було звільнено з займаної посади за вчинення аморального проступку несумісного з продовженням даної роботи згідно п. 3 ст. 41 КЗпП України. Аморальний проступок виражався у не підписанні обхідного листа учню ліцею ОСОБА_2 у зв`язку з несплатою ним щомісячних внесків, які начебто збирались нею.

Позивач вважає її звільнення незаконним та просить поновити її на посаді майстра виробничого навчання Миколаївського професійного машинобудівного ліцею та стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2020 року вищезазначений позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді майстра виробничого навчання Миколаївського професійного машинобудівного ліцею.

Стягнуто з Миколаївського професійного машинобудівного ліцею на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 серпня 2019 року по 25 вересня 2020 року в розмірі 105 094 грн 14 коп. Також розподілено судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем жодним чином не доведено факту не підписання обхідного листа учню, саме ОСОБА_1 і саме із підстав несплати ним щомісячних внесків у розмірі 50 грн. Отже відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факт вчинення ОСОБА_1 аморального проступку.

Не погодившись з вказаним рішенням, Миколаївський професійний машинобудівний ліцей оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати судове рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що поза увагою суду першої інстанції залишився сам факт організації педагогічним працівником збору коштів з неповнолітніх осіб без надання на це згоди їх батьків, на невизначені цілі, без надання будь-яких звітів про витрати. Саме ця обставина стала підставою для звільнення позивача, оскільки саме цей її вчинок суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, суперечить змісту трудової функції педагога та дискредитує службово-виховні і посадові повноваження не тільки самої ОСОБА_1 , а й всього педагогічного колективу учбового закладу.

Під час розгляду справи позивач не заперечувала, що вона організувала збір коштів з неповнолітніх учнів групи № 3 на побутові потреби, якими розпоряджалась на власний розсуд.

Суд першої інстанції взагалі не досліджував моральний аспект виниклого спору, не надав оцінки вчинку позивача, не зважив на наявність ознак кримінального правопорушення у діях позивача.

Факт вчинення позивачем аморального вчинку доведено матеріалами справи та не заперечувалось самою ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , вважала доводи скарги безпідставними, а рішення місцевого суду законним, обґрунтованим, постановленим з повним і всебічним дослідженням матеріалів справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Зазначеним нормам матеріального права рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що за наказом відповідача від 13 січня 1998 року № 8 ОСОБА_1 прийнята на посаду майстра навчання професійно-технічного училища № 11 м. Миколаєва.

10 квітня 2006 року вказане училище у зв`язку з реорганізацією було перейменоване у Миколаївський професійний машинобудівний ліцей, тобто на час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 займала посаду майстра Миколаївського професійного машинобудівного ліцею.

Актом від 08 липня 2019 року, який складений та підписаний головою та чотирма членами, було проведено перевірку факту несвоєчасної видачі документів учню групи № 3 ОСОБА_2 у зв`язку з не підписанням обхідного листа майстром виробничого навчання ОСОБА_1 . За результатами перевірки були визначено, що ОСОБА_1 вчинила аморальний поступок, який полягає в непідписанні обхідного листа учню з корисливих мотивів (збір коштів на незаконних підставах), що унеможливило видачу додатку до диплома кваліфікованого робітника.

З заяви учня 3 групи ОСОБА_2 від 02 липня 2019 року вбачається, що йому не підписувала обхідний лист його майстер ОСОБА_1 , так як він не зміг сплатити щомісячно 50 грн, під час навчання.

Позивач в своїх письмових поясненнях зазначала, що не надала учню ОСОБА_2 документи, оскільки в той день був випускний і документи видавалися учням з інших міст чи сіл, тому учню було запропоновано отримати документи у понеділок.

Відповідно до наказу відповідача від 20 серпня 2019 року № 67 ОСОБА_1 було звільнено за вчинення аморального проступку, який не сумісний з продовженням даної роботи, з посади майстра виробничого навчання на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України.

Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Ці дані встановлюються такими засобами:

1)письмовими, речовими і електронними доказами;

2)висновками експертів;

3)показаннями свідків (ч. 2 ст. 76 ЦПК України).

У трудовому праві діє принцип презумпції невинуватості. Тобто не можна працівника притягнути до дисциплінарної відповідальності, доки не доведена роботодавцем його вина, і працівник не зобов`язаний сам доводити свою невинуватість.

Статтею 41 КЗпП України визначено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 41 КЗпП України вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи, є підставою для розірвання трудового договору з працівником.

До суб`єктів, які можуть бути звільнені за вказаною підставою, належать учасники навчально-виховного процесу, зазначені у ст. 50 Закону України «Про освіту», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закону України «Про освіту»), а саме: керівні, педагогічні, наукові, науково-педагогічні працівники, спеціалісти.

Отже, як встановлено судом, позивач, займала посаду майстра виробничого навчання, а тому є педагогічним працівником та належить до категорії працівників, які можуть бути звільнені на підставі п. 3 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Термін «аморальний проступок» є оціночним поняттям, оскільки не конкретизований законодавцем, а тому суду, як правозастосовному органу, надано можливість на свій розсуд надавати оцінку на підставі встановлених обставин справи щодо того, чи є ті чи інші діяння аморальним проступком. Зокрема, аморальним проступком можна вважати діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції конкретного працівника.

Звільнення працівника, який виконує виховні функції та який вчинив аморальний проступок, допускається за наявності двох умов: 1) аморальний проступок повинен бути підтверджений фактами; 2) вчинення проступку несумісне з продовженням роботи, що має виховну функцію.

Звільнення допускається за вчинення аморального проступку як при виконанні трудових обов`язків, так і не пов`язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті).

Отже, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими учасниками навчально-виховного процесу, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як педагог, що унеможливлює досягнення мети навчально-виховного процесу, він підлягає звільненню з роботи за п. 3 ст. 41 КЗпП України.

Підставою для звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є не будь-який аморальний проступок, а такий, що несумісний із продовженням цієї роботи. Оскільки законодавцем не визначено критеріїв визначення межі між проступками, сумісними і не сумісними з продовженням роботи, тому суд зобов`язаний з метою виконання завдання цивільного судочинства самостійно надати оцінку і встановити чи є вчинений аморальний проступок, за який звільнено працівника, таким, що сумісний із продовженням роботи з урахуванням конкретних обставин справи.

За загальними вимогами трудового законодавства в наказі про звільнення повинно бути зазначено суть правопорушення, а саме де, коли та які дії (або бездіяльність) вчинив працівник, який порушив трудове законодавство, посадові обов`язки або інші підвідомчі нормативно правові акти, що є підставою для застосування до працівника стягнення у виді звільнення з займаної посади.

В наказі керівництва Миколаївського професійного машинобудівельного ліцею від 20 серпня 2019 року № 67 про звільнення ОСОБА_1 зазначено, що по «факту перевірки звернення в інтересах неповнолітньої дитини з багатодітної родини, учня групи № 3 ОСОБА_4 щодо притримання з корисливих мотивів, несвоєчасної видачі документів про закінчення ліцею майстром виробничого навчання ОСОБА_1 », враховуючи особливості фінансового забезпечення навчального закладу; перебування ОСОБА_1 у щорічній відпустці; не визнання останньою аморальності вчиненого проступку і небажання змін у роботі, відмову в ознайомленні та отриманні документів, а також ту, що аморальний поступок був підтверджений фактами, работодавець дійшов висновку, що ОСОБА_5 . ОСОБА_6 підлягає звільненню за вчинення аморального проступку.

Аналізуючи цей наказ можливо зробити висновок, що ОСОБА_1 була звільнена за притримання з корисливих мотивів, несвоєчасної видачі документів про закінчення ліцею учнем ОСОБА_2 ..

В наказі зазначено, що підставою для звільнення позивача була доповідна записка заступника директора з навчально-виховної роботи ОСОБА_7 та акт комісії з розслідування фактів звернення.

З доповідної записки Захарової Т.Н. від 02 липня 2019 року вбачається, що в телефонному режимі від ОСОБА_8 на підставі звернення ОСОБА_9 в інтересах учня ОСОБА_10 надійшло повідомлення, що має місце факт невидачі документів у зв`язку з несплатою 50 грн.

У висновках акту від 08 липня 2019 року, складеного комісією, створеною на підставі вищевказаної доповідної записки, у складі голови комісії ОСОБА_11 та інших працівників ліцею, зазначено, що станом на 02 липня 2019 року мав місце факт несвоєчасної видачі документів учню групи ОСОБА_2 у зв`язку з не підписанням обхідного листа майстром виробничого навчання ОСОБА_1 з підстав несплати учнем щомісячних внесків у розмірі 50 грн., які збирала майстер виробничого навчання ОСОБА_1 .

В судовому засіданні при розгляді справи була допитана як свідок ОСОБА_11 , яка пояснила, що видачей документів про закінчення ліцею, зокрема дипломів та додатків до них займається саме вона. Учню ОСОБА_2 всі документи, пов`язані з його навчанням в ліцеї, були видані наступного дня після вказаних подій.

Батько учня ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердив, що від його сина будь-які кошти не вимагалися, з будь-якими заявами з цього приводу він не звертався. Про неотримання диплома йому повідомив син.

Щодо збору учнями групи 50 грн, то з пояснень позивача ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_12 , яка була членом батьківського комітету групи, встановлено, що це є добровільний внесок за бажанням кожного із учнів та їх батьків, збиранням яких займався староста групи. За отримані кошти учням групи придбавалися у період проходження практики продукти харчування, а саме чай, цукор, чайник, з цих коштів учнів групи вітали з днем народження. Ці питання обговорювалися на батьківських зборах.

Таким чином, судом першої інстанції з наданих сторонами доказів правильно встановлено, що позивач ОСОБА_1 не займалася видачей дипломів про закінчення ліцею та додатків до нього, про що стверджує в наказі про звільнення роботодавець, а не підписання обхідного листа 02 липня 2019 року учню ОСОБА_2 , жодним чином не вплинуло на права останнього.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що не знайшли свого підтвердження відповідними доказами висновки комісії, викладені в акту від 08 липня 2019 року про не підписання обхідного листа учню з корисливих мотивів, а саме збір коштів на незаконних підставах.

З огляду на встановлені судом обставини та надані сторонами докази, колегія суддів вважає, що відповідач при звільненні ОСОБА_1 з посади майстра виробничого навчання дійшов помилкового висновку, що дії позивача щодо не підписання обхідного листа учню, є вчинення вихователем поступку, який дискредитує її як вихователя, а тому дійшов помилкового висновку про звільнення позивача з посади у зв`язку з неможливістю подальшої її роботи на посаді вихователя.

Щодо корисливих мотивів не підписання позивачем обхідного листа, то відповідачем не надано будь-яких доказів за правилами ст.ст. 76-77 ЦПК України, на підтвердження таких фактів.

Доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом першої інстанції

факту організації педагогічним працівником, тобто ОСОБА_1 , збору коштів з неповнолітніх осіб без надання на це згоди їх батьків, на невизначені цілі, без надання будь-яких звітів про витрати не можуть бути взяті до уваги, оскільки такі факти не знайшли свого підтвердження відповідними доказами під час розгляду справи в суді першої інстанції. Не надано таких доказів й до суду апеляційної інстанції.

Аргументи скарги про те, що під час розгляду справи позивач не заперечувала, що вона організувала збір коштів з неповнолітніх учнів групи № 3 на побутові потреби, якими розпоряджалась на власний розсуд, не відповідають встановленим обставинам справи та є суб`єктивним трактуванням обставин справи відповідачем.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність факту вчинення ОСОБА_1 аморального проступку, а тому її звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 41 КЗпП є безпідставним. Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне й обґрунтоване рішення, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок суду апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги без задоволення, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Миколаївського професійного машинобудівного ліцею залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 22 грудня 2020 року.