Справа № 152/558/19
Провадження № 22-ц/801/1126/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Соколовська Т. О.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 рокуСправа № 152/558/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участі секретаря судового засідання Кирилюк Л. М.

розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 20 лютого 2020 року, додаткове рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 26 березня 2020 року, ухвалені суддею Шаргородського районного суду Вінницької області Соколовською Т.О.,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Колос» (далі СТОВ «Колос»), державного реєстратора Заремби С.В. та ОСОБА_2 про скасування рішення державного реєстратора та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є співвласником майна реформованого КСП "Колос", правонаступником якого є СТОВ "Колос", належна йому частка майна становить 71010 грн.

Позивач вказує, що з метою реалізації його прав, з майна колишнього КСП «Колос» в рахунок зазначених майнових прав, ОСОБА_1 рішенням зборів ради співвласників виділено ј свинарника холостих і купоросних свиноматок на суму 55 799,00 грн. Проте, у документах була відсутня поштова адреса переданого йому у власність нерухомого майна, у зв`язку з чим позивач до цього часу не мав можливості зареєструвати право власності на вказаний об`єкт.

Рішенням виконавчого комітету Хоменківської сільської ради № 14 від 21.03.2012 "Про присвоєння поштової адреси об`єктам нерухомості" виділений позивачу свинарник отримав поштову адресу: АДРЕСА_1 . При цьому, у вказаному рішенні відсутнє найменування виділеного йому свинарника, яке б відповідало переліку майна, що персоніфікується між членами КСП, оскільки у переліку будівель назва свинарників не збігається з їх назвою у рішенні про присвоєння поштових адрес.

ОСОБА_1 зазначає, що за його заявою Хоменківською сільською радою 20.11.2017 було прийнято рішення 17 сесії 7 скликання про створення тимчасової контрольної комісії з питань вивчення правильності паювання земель та майна реформованого КСП "Колос" та затверджено її персональний склад.

Протоколом №1 КСП "Колос" від 15.01.2019 встановлено, що поштові номери, які присвоєнні виконкомом Хоменківської сільської ради на підставі клопотання дирекції СТОВ "Колос",не співпадають з Переліком майна, що персоніфікується між членами КСП "Колос".

Позивач вказує, що повідомленням голови ради співвласників реформованого КСП "Колос" від 19.08.2016, в рахунок майнових паїв йому виділено ј свинарника холостих та купоросних свиноматок вартістю 223199 грн. Проте, у цьому ж повідомленні ОСОБА_2 протиправно зазначає про те, що згідно з рішенням виконавчого комітету №14 від 21.03.2012 "Про присвоєння поштових адрес…", виділеній ОСОБА_1 будівлі присвоєна адреса: АДРЕСА_1 . Однак за вказаною адресою знаходиться свинарник АДРЕСА_2 , який позивачу не виділявся.

Виділений свинарник державним реєстратором Зарембою С.В. 29.06.2018 зареєстровано на праві власності за СТОВ "Колос", внаслідок чого було порушено майнові права позивача та позбавлено можливості зареєструвати за собою право власності на вказаний об`єкт нерухомості та користуватися ним.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.

Відповідачі подали до суду відзиви на позов, в яких вказують на безпідставність та не обґрунтованість зазначених позивачем обставин та висунутих вимог, просять відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 20 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 26 березня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь СТОВ «Колос» судові витрати, пов`язані з оплатою витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9 220,00 гривень.

Не погодившись з рішенням суду та додатковим рішенням позивач ОСОБА_1 подав апеляційні скарги. Посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, в апеляційних скаргах просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Також просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні клопотання відповідача про стягнення судових витрат.

В якості основних доводів скаржник зазначає те, що спір виник внаслідок протиправних дій СТОВ «Колос», який змінив назви та присвоїв адреси майну (свинарника), власником якого не являвся та провів протиправну реєстрацію свинарника за собою, чим порушено право позивача.

Крім того скаржник вказує, що ухвалюючи додаткове рішення, суд не надав належної оцінки наданим відповідачем доказам. Зокрема відповідач не надсилав позивачу копії доказів витрат, понесених товариством на професійну правничу допомогу, тому заява подана з порушенням вимог ст.ст. 83, 134, 178 ЦПК України.

На апеляційну скаргу відповідачі подали відзиви, в яких посилаючись на законність та обґрунтованість рішень суду, просять апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення - без змін.

Відповідач державний реєстратор Заремба С.В. подав заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали та обставини справи, вважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду та додаткове рішення відповідає.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 має право на пайовий фонд КСП реорганізованого в СТОВ " Колос" с. Хоменки відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 06.07.2001, що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ВІ ХХУ НОМЕР_1 № 033265, виданим Хоменківською сільською радою 16.03.2018, Загальна вартість майна пайового підприємства на 16.03.2000 становить 5139905 гривень, частка визначена в розмірі 71010 гривень, або 1,38 відсотків (Т.1 а.с. 10).

Із витягу з протоколу зборів ради співвласників реформованого КСП "Колос" с. Хоменки № 21 від 30.03.2014 слідує, що ОСОБА_1 виділено майна в натурі ј частину свинарника холостих і купоросних свиноматок на суму 55799 грн. (Т.1 а. с. 11).

Актом прийому - передачі від 15.04.2014 передали співвласнику ОСОБА_1 на основі заяви і доручень співвласників майнових паїв та рішення ради співвласників від 30.03.2014 майна в натурі, в тому числі 1/4 частину свинарника холостих і купоросних свиноматок на суму 55799 грн (Т.1 а.с. 12).

Рішенням виконавчого комітету Хоменківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 14 від 21.03.2012, приміщенню свинарника №1 присвоєно адресу: АДРЕСА_1 (Т.1 а.с.13 - 16).

Рішенням 17 сесії 7 скликання від 20.11.2017 Хоменківською сільською радою, створено тимчасову контрольну комісію з питань вивчення правильності паювання земель та майна реформованого КСП "Колос" та затверджено її персональний склад (Т.1 а.с.19).

З Протоколу №1 КСП "Колос" від 15.01.2019 слідує, що поштові номери, які присвоєнні виконкомом Хоменківської сільської ради на основі клопотання дирекції СТОВ "Колос" ідуть в розбіжність з Переліком майна, що персоніфікується між членами КСП "Колос". В Переліку майна чітко вказано будівлі свинокомплексу, а саме "п.9. Свинарник холостих та купоросних свиноматок 1988 223199,00 грн", а на схематичному розміщенню будівель на свинокомплексі СТОВ "Колос", свинарник №1 поштова адреса 14д відповідає номеру 9, тобто свинарнику холостих та купоросних свиноматок згідно Переліку майна. Комісія ухвалила, що свинарник №1 (поштова адреса - 14д) повинен називатися згідно з переліком майна, що персоніфікується між членами КСП "Колос" як свинарник холостих і купоросних свиноматок і ј його оціночної вартості належить ОСОБА_1 (Т.1 а.с. 20 21).

В письмовому повідомлені головою ради співвласників реформованого КСП "Колос" Дарчук К.Ф. від 19.08.2016 зазначено, що відповідно до протоколу № 21 від 30.03.2014 зборів співвласників реформованого КСП "Колос" с. Хоменки ОСОБА_1 і його довірителям в рахунок майнових паїв виділено ј свинарника холостих та купоросних свиноматок на суму 55799 грн. Згідно з рішенням №14 від 21.03.2012 виконавчого комітету Хоменківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області "Про присвоєння поштової адреси об`єктам нерухомості" та схематичному розміщенню будівель на свинокомплексі СТОВ "Колос" цій будівлі присвоєна адреса: свинарник АДРЕСА_3 .1 а.с.22).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що порушується його право власності, внаслідок неправомірного визнання за СТОВ «Колос» права власності на спірний об`єкт, оскільки відповідач зловживаючи своїм правом зареєстрував на себе майно, яке виділено ОСОБА_1 .

В статті 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень наведено визначення поняттю державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, згідно з яким, державна реєстрація це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто, державна реєстрація- це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації не видається за можливе.

П. 14 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, і на підставі інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 затверджено Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - Порядок), згідно до п. 40 Порядку, державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та цим Порядком.

П. 51 Порядку для державної реєстрації права власності у зв`язку із виділенням нерухомого майна в натурі власникам майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств подаються: свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) з відміткою підприємства правонаступника реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства виділення майна в натурі, засвідченою підписом керівника такого підприємства та печаткою; акт приймання-передачі нерухомого майна.

Враховуючи Закон України та Порядок, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачем СТОВ «Колос» надано весь перелік необхідних документів для проведення реєстрації права власності на нежитлове приміщення, а саме: свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії НОМЕР_2 від 12.01.2017, з відміткою підприємства - правонаступника реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства про виділення майна в натурі, засвідченою підписом керівника СТОВ "Колос" та печаткою; акт приймання-передачі нерухомого майна від 24.05.2018та Статут СТОВ "Колос"; технічний паспорт на свинарник АДРЕСА_4 , довідка виконавчого комітету Хоменківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області №631 від 25.06.2018.

Ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає виключний перелік підстав відмови заявнику у здійсненні реєстраційних дій.

Позивач не надав жодних доказів, які б свідчили про наявність підстав для відмови відповідачу у проведенні державної реєстрації.

Оскаржуваній реєстраційній дії передує невирішений спір про право власності на 1/4 частину приміщення свинарника, яке зареєстровано за СТОВ "Колос". Тому суд першої інстанції правильно звернув увагу, що лише у разі вирішення спору про право власності на спірну частину свинарника, може ставитись вимога про скасування державної реєстрації права власності на неї. Так як такі вимоги є похідними від спору щодо права власності на спірне майно, а не навпаки.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Суд першої інстанції обґрунтовано зауважив, що позивачем не надано жодних доказів, у чому конкретно реєстрація порушує його права, адже ОСОБА_1 не подано ні до суду першої інстанції, а ні до суду апеляційної інстанції жодних доказів, щодо належності або передачі йому особисто даного об`єкту нерухомого майна.

Також позивачем не надано доказів того, що він намагався оформити право власності на спірне майно.

Відповідно до вимог ст.ст. 7,9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» (далі-Закон), а також ст.ст. 358, 364 ЦК України майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам; пай є власністю члена підприємства, право розпоряджатися яким останній набуває після припинення членства в підприємстві; право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, при цьому співвласник має право на виділ в натурі частки з майна, що є спільній частковій власності.

Право власності на майновий пай не тотожне праву власності на конкретне майно, яке входить до пайового фонду колективного сільськогосподарського підприємства.

Виділення зі складу пайового фонду майна в натурі окремим власникам чи групам власників за їх бажанням у процесі вирішення майнових питань здійснюється підприємством-правонаступником (користувачем) на підставі рішення зборів співвласників.

Питання про виділення конкретного майна в натурі окремим співвласникам (групам співвласників) вирішується виключно рішенням зборів співвласників, які відповідно до ст. 23 Закону є вищим органом самоврядування у підприємстві.

Аналогічні положення містить і Статут СТОВ « Колос».

Апеляційний суд звертає увагу, що рішення зборів ради співвласників реформованого КСП «Колос» від 30.12.2014 , яким виділено частину майна позивачу, і яким він обґрунтовує свої вимоги, не є тим органом, який наділений такими повноваженнями. Більш того існування та діяльність такого органу не передбачено Статутом підприємства.

Так судом першої інстанції встановлено, що співвласники майнових паїв рішення зборів з приводу виділу зі складу пайового фонду колективного сільськогосподарського підприємства належного ОСОБА_1 майнового паю в натурі не приймали. Оскільки позивач, як встановлено судом, із заявою до співвласників майнових паїв не звертався, такою можливістю він не скористався, тому таке питання не було предметом вирішення зборів.

Надані відповідачем докази в цій частині позивач не спростував і не заперечив.

Відповідно до вимог ч.1 ст.15, ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений ч.2 ст.16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Враховуючи зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено дотримання встановленого законодавством порядку виділення ОСОБА_1 спірного майна в натурі, в тому числі прийняття відповідного рішення зборами співвласників майнових паїв.

Також пред`явлений позивачем позов про визнання права власності є передчасним, оскільки може бути пред`явлений лише власником майна, а тому підстави для задоволення позову відсутні, з чим погоджується й апеляційний суд.

Також позивачем не зазначено жодного нормативно-правового акту, який би був порушений відповідачами, а відтак права позивача ними не порушувались.

На переконання апеляційного суду, висновок суду про відсутність порушеного права позивача, є вірним.

Апеляційний суд вважає, що вирішуючи питання в додатковому рішенні щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із витратами на професійну правничу допомогу, суд дотримався порядку, визначеного ст.137 ЦПК України, правомірно стягнув суму у розмірі 9220,00 гривень.

Ст. 137 ЦПК України передбачає підстави та порядок вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Суд першої інстанції достатньо в повній мірі мотивував свій висновок та правильно вирішив це питання, обґрунтовано стягнув з позивача на користь відповідача витрати в розмірі 9220,00 грн..

При цьому судом вірно було враховано розмір витрат, понесених відповідачем за надання йому такої допомоги, час, який було витрачено адвокатом на надання юридичної допомоги, враховано співмірність витрат із складністю справи, наявність: - договору про надання правової допомоги між відповідачем та адвокатом від 29.05.2015 (Т.1 а.с. 200-203); - квитанції до прибуткового касового ордеру №1 від 25.11.2019 про сплату адвокату кошти у розмірі 9220,00 грн. (Т.1 а.с. 198); - акту прийому-здачі наданих послуг від 25.11.2019 (Т.1 а.с. 204) та - розрахунку витрат на правову допомогу (Т.1 а.с. 205-206), а також ту обставину, що позивачу в позові було відмовлено повністю.

Такий висновок суду є законним і справедливим.

При цьому позивач не заявляв клопотання про зменшення розміру таких витрат, хоча не був позбавлений такої можливості.

З відповідними доказами понесених стороною витрат позивач був ознайомлений, про що суд зазначив у додатковому рішенні.

Так судом не було порушено норму ст. 141 ЦПК України, адже про розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідач подав до суду відповідну заяву в межах п`ятиденного строку, визначеного цією ж статтею.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вказаний розмір витрат про надання правової допомоги є співмірним із складністю справи, часом витрачений адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг і виконаних робіт, тобто таким, що не суперечить вимогам ч.4 ст.137 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що судом не надано належної оцінки тому, що відповідач не надсилав позивачу копії доказів витрат, понесених товариством на професійну правничу допомогу, тому заява подана з порушенням вимог ст.ст. 83, 134, 178 ЦПК України, не заслуговують на увагу.

Так при вирішенні питання про судові витрати, ЦПК України не зобов`язує сторону надсилати докази протилежній стороні про фактично понесені нею витрати.

Тому доводи апеляційної скарги в цій частині є такими, що до уваги апеляційним судом не приймаються.

Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Апеляційні скарги не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення та додаткове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення та додаткове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 20 лютого 2020 року та додаткове рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 26 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 10 липня 2020 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало