Дата документу 14.12.2020 Справа № 332/1774/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №332/1774/20 Головуючий у 1 інстанції: Марченко Н.В.
Провадження № 22-ц/807/3750/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2020 року про повернення заяви про перегляд заочного рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа - Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2020 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа - Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2020 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та примусово знято їх з реєстраційного обліку в зазначеній квартирі. Зобов`язано Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради зняти з реєстраційного обліку у квартирі АДРЕСА_1 відповідачів ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 звернулась із заявою про перегляд заочного рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2020 року.

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2020 року заяву ОСОБА_2 залишено без руху. Залишаючи заяву ОСОБА_2 без руху, суд першої інстанції виходив з того, що у порушення ч. 5 ст. 285 ЦПК України до заяви адвокатом Мухіною Л.С. не долучено довіреність або інший документ, який підтверджує його повноваження представляти інтереси відповідача ОСОБА_1

29 жовтня 2020 року від ОСОБА_2 до Заводського районного суду м. Запоріжжя надійшла заява, в якій зазначено, що 15 вересня 2020 року нею через канцелярію Заводського районного суду м. Запоріжжя було подано клопотання про вручення їй як представнику ОСОБА_1 та ОСОБА_4 копії позовної заяви з доданими до неї документами та відкладення судового засідання, для надання строку на подання заперечень. До зазначеного клопотання було додано ордери адвоката на представництво інтересів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в Заводському районному суді м. Запоріжжя, належним чином завірені копії свідоцтва адвоката про право на заняття адвокатською діяльністю, копії договорів про надання правової допомоги. Також, на виконання ухвали суду від 20 жовтня 2020 року про залишення заяви про перегляд заочного рішення без руху ОСОБА_2 додатково до вже наявних в справі документів про повноваження адвоката надано копію довіреності ОСОБА_1 з перекладом на українську мову на підтвердження волевиявлення ОСОБА_1 на надання йому правової допомоги адвокатом Мухіною Л.С.

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2020 року заяву адвоката Мухіної Л.С. про перегляд заочного рішення визнано неподаною та повернуто заявнику.

Повертаючи заяву про перегляд заочного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що адвокатом Мухіною Л.С. не усунуто недоліки заяви, зазначені в ухвалі суду у встановлений судом строк. Перевіривши подану заяву та матеріали цивільної справи, суд встановив, що при ухваленні заочного рішення у справі від 17 вересня 2020 року суд не прийняв до уваги клопотання адвоката Мухіної Л.С. про відкладення розгляду справи оскільки дійшов висновку про не підтвердження повноважень адвоката Мухіної Л.С. щодо можливості представляти інтереси ОСОБА_1 та ОСОБА_4 через те, що останні довготривалий час перебувають за кордоном, а адвокатом не надано суду оригінали договорів про надання правової допомоги. Інших документів, що підтверджують право адвоката Мухіної Л.С. представляти інтереси відповідача ОСОБА_1 на виконання ухвали суду про залишення без руху заяви адвоката Мухіної Людмили Сергіївни про перегляд заочного рішення не надано.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2020 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що висновок суду не відповідає ні фактичним обставинам подання заяви про перегляд заочного рішення та заяви про усунення недоліків, ні процесуальним нормам щодо представництва. Зазначено, що в ухвалі про усунення недоліків не йшлося про надання оригіналу договору з ОСОБА_1 , крім того, суд проігнорував надання довіреності від імені ОСОБА_1 статтею 62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі подання представником до суду заяви, скарги, клопотання він додає довіреність або інший документ, що посвідчує його повноваження, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження на момент подання відповідної заяви, скарги, клопотання.» Ордер адвоката в оригіналі наявний в матеріалах справи, в ньому прямо зазначено, що «договором про надання правової допомоги права адвоката не обмежуються». Надання додаткових документів на вчинення представником окремих процесуальних дій, зокрема подання заяви про перегляд заочного рішення, законом не передбачено.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити ухвалу судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2020 року без змін, а скаргу без задоволення. Зазначає, що копії договорів між відповідачами та адвокатом Мухіною Л.С., не могли бути укладені в м. Запоріжжі 17 липня 2020 року, так як ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в цей час перебували у Польщі. З 01 липня 2020 року по теперішній час ОСОБА_1 не приїздив. Про це свідчить інша копія документу - довіреність від 25 вересня 2020 року, яка була складена, посвідчена та видана у Польщі, а потім вже 09 жовтня 2020 року перекладена на українську мову. ОСОБА_5 також зазначала, що з приводу вимагання та підробки документів адвокатом Мухіною Л.С., вона подала заяву про вчинення кримінального правопорушення до Запорізької обласної прокуратури. У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просила суд витребувати у адвоката Мухіної Л.С., та долучити в якості доказів по справі оригінали договорів про надання правової допомоги від 17 липня 2020 року, укладений в м. Запоріжжі між адвокатом Мухіною Л.С. та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ; Витребувати з Державної Прикордонної Служби України довідку/інформацію про перетинання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 державного кордону України в період часу з 01 липня 2020 року по 02 листопада 2020 року.

У відповіді на відзив, адвокат Мухіна Л.С. зазначає, що не заперечує факту, що на момент укладення договору про надання правової допомоги з ОСОБА_1 від 17 липня 2020 року ОСОБА_1 не перебував в Україні. До заяви про перегляд заочного рішення було нею було додано докази надсилання на електронну адресу матері ОСОБА_1 ОСОБА_4 06 липня 2020 року файлів з текстом договорів про надання правової допомоги з нею та з ОСОБА_1 . Підписані ними 17 липня 2020 року договори було передано адвокату з Польщі попутним транспортом разом з іншими документами, необхідними для ведення судових справ, зокрема засвідченими нотаріусом Польщі копіями паспортів та свідоцтва про народження (інші передані документу складають адвокатську таємницю). З посвідчувального напису нотаріуса вбачається, що дата посвідчення копій зазначена 20 липня 2020 року. Просить звернути увагу та той факт, що жодної можливості надати Заводському суду для огляду оригінал договору з ОСОБА_1 вона не мала, оскільки всі рішення суддею Марченко Н.В. у даній справі приймалися у відсутність ОСОБА_2 .

У заяві, поданій 14 грудня 2020 року, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 зазначає про сумнівність тверджень щодо передачі договорів попутним транспортом до України та м. Запоріжжя, оскільки в період карантину не просто перетнути кордон із Польщею. Крім того, адвокат Мухіна Л.С. не вказує, ким саме та яким попутним транспортом передавалися ці оригінали документів, та не просить допитати в якості свідків осіб, якими були передані ці документи.

Так, щодо заявленого у відзиві ОСОБА_3 клопотання про витребування документів, колегія суддів зазначає, що воно не підлягає задоволенню, оскільки предметом перегляду апеляційної інстанції є дотримання судом першої інстанції норм процесуального закону при поверненні заяви про перегляд заочного рішення, а не недійсність правочину.

Також, 11 грудня 2020 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на адресу апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справу, яке обґрунтовано тим, що адвокат буде приймати участь в іншому судовому засіданні, яке призначене на 14 грудня 2020 року на 11 год. 30 хв.

Зазначене клопотання також не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ст. 2 ЦПК України одним із завдань цивільного процесуального судочинства є своєчасність вирішення справ, оскільки від цього залежить ефективність захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на своєчасний захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту.

Отже наслідки процесуальних зволікань, які можуть виникнути під час розгляду справи, незалежно від обставин їх виправданості, не повинні лягати тягарем на учасників справи або бути такими, що по інакшому вирішують питання, якщо згідно із законом воно мало б бути вирішено відповідним чином та у визначений для цього строк.

Зважаючи на вказане,з урахуванням того, що предметом апеляційного перегляду є процесуальне питання, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України здійснила апеляційний розгляд у відсутності ОСОБА_2 .

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Так, з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа - Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, на адресу Заводського суду м. Запоріжжя надійшла заява від адвоката Мухіної Л.С. В заяві зазначено адвокат просила суд вручити їй, як представнику ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 , копію ухвали про відкриття провадження, копію позовної заяви, та відкласти розгляд справи для надання строку на подання запереч на позов.

До вищезазначеної заяви адвокатом Мухіною Л.С. долучено оригінали ордерів на представництво ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у Заводському районному суді м. Запоріжжя, копії договорів про надання правової допомоги з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с. 63-67).

17 вересня 2020 року Заводським районним судом м. Запоріжжя по справі ухвалено заочне рішення. В рішенні зазначено, що суд не прийняв до уваги вищевказану заяву оскільки дійшов висновку про не підтвердження повноважень адвоката Мухіної Л.С. щодо можливості представляти інтереси ОСОБА_1 та ОСОБА_4 через те, що останні довготривалий час перебувають за кордоном, а адвокатом не надано суду оригінали договорів про надання правової допомоги.

16 жовтня 2020 року від ОСОБА_2 надійшла заява про перегляд заочного рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2020 року, яка, ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2020 року була залишена без руху, з підстав не доручення до заяви довіреності або іншого документу, який підтверджує повноваження ОСОБА_2 представляти інтереси відповідача ОСОБА_1 .

Разом з тим, зазначений висновок суду спростовується матеріалами справи, оскільки, як вже було встановлено, адвокатом Мухіної Л.С. долучалось до матеріалів справи оригінали ордерів, зокрема, на представництво інтересів ОСОБА_1 в Заводському районному суді м. Запоріжжя, та копію Договору про надання правової допомоги від 17 липня 2020 року.

Приписами ч. 8 статті 62 ЦПК України встановлено, що у разі подання представником до суду заяви, скарги, клопотання він додає довіреність або інший документ, що посвідчує його повноваження, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження на момент подання відповідної заяви, скарги, клопотання.

За таких обставин, суд дійшов помилкового висновку про обов`язок ОСОБА_2 повторно долучати до матеріалів справи документи, на підтвердження її повноважень.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в залишаючи заяву без руху, суд першої інстанції в якості недоліку заяви зазначив саме недолучення довіреності або іншого документу, який підтверджує повноваження ОСОБА_2 представляти інтереси відповідача ОСОБА_1 , проте, повертаючи заяву, суд виходив вже з ненадання адвокатом саме оригіналу договору про надання правової допомоги.

У рішенні від 26.07.2018 року у справі «Bartaia v. Georgia» Європейський суд з прав людини відзначив, що коли сторона просить перенести слухання на підставі відсутності адвоката, стверджуючи, що це є завадою для захисту, очікується, що національний суд розгляне прохання й відреагує на нього. Суд не погоджується з тим, що зайнятість адвоката в іншому слуханні не є вагомою причиною для відстрочення. Такий надмірно формальний та негнучкий підхід суперечить принципу належної обачності, який повинні застосовувати національні суди для забезпечення ефективного здійснення прав, гарантованих ст.6 Конвенції. У світлі викладеного, ЄСПЛ дійшов висновку, що право заявника на ефективну участь у розгляді та право на рівність у засобах захисту своїх інтересів було обмежене, що несумісно з принципами §1 ст.6 конвенції.

Суд повинен забезпечити особі реальний, а не формальний доступ до правосуддя, що гарантовано ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою законом України N 475/97-ВР від 17.07.97 р., в контексті забезпечення права особи на ефективний засіб юридичного захисту передбаченого ст. 13 даної Конвенції. Ця Конвенція підлягає застосуванню національними судами відповідно до правил ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У справі Bellet у. France Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це право не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу до суду потребує регулювання з боку держави. Для такого регулювання держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду, але застосовані ними обмеження не повинні звужувати чи применшувати можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що нівелюється сама сутність цього права (див. mutatis mutandis рішення від 12 липня 2001 року у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини" (Prince Hans-Adam II Of Liechtenstein v. Germany), заява № 42527/98, § 44).

Право доступу до правосуддя, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, може зазнавати обмежень, що застосовуються на розсуд держави-члена. Суд повинен встановити "розумну пропорційність" зазначених обмежень меті їх запровадження, а також з`ясувати, чи не звужується вказане право в результаті їх застосування. (справа "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії" рішення від 23 червня 1995 року).

З урахуванням позиції Європейського Суду, колегія суддів також звертає увагу, що положення ЦПК України свідчать про те, що за загальним правилом, відповідач позбавлений права на апеляційне оскарження заочного рішення. Лише в разі постановлення судом ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, відповідачеві надається право оскаржити заочне рішення у апеляційному порядку.

За таких обставин, повернення заяви про перегляд заочного рішення перешкоджає відповідачу в реалізації його права на апеляційне оскарження рішення суду.

Відповідно до положень ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, тому вона підлягає скасуванню на підставі ст.379 ЦПК України, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 376, 379, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2020 року по цій справі - скасувати, справу направити для продовження розгляду по суті до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 22 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: