Постанова

Іменем України

09 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 211/3716/16-ц

провадження № 61-16739св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа - виконавчий комітет Довгинцівської районної у місті Кривому Розі ради,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року в складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником 1/6 частки домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 серпня 2010 року, посвідченого Третьою Криворізькою державною нотаріальною конторою за реєстром № 2-692.

Крім неї співвласниками цього будинку є: ОСОБА_6 - у розмірі 1/6 частки відповідно до дублікату договору купівлі-продажу, посвідченого 08 липня 1982 року Четвертою Криворізькою державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі № 2-1960; ОСОБА_7 у розмірі 2/3 частки відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою Криворізькою державною нотаріальною конторою 15 серпня 1998 року за реєстром № 1-2981.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщину після нього прийняла ОСОБА_8 , яка до цього часу спадщину не отримала і частка померлого

у праві власності до цього часу є відкритою.

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З довідки відділу реєстрації місця мешкання фізичних осіб Довгинцівської районної у місті ради від 12 серпня 2016 року № 524 їй (позивачу) стало відомо, що у домоволодінні зареєстровані, як у місці свого постійного мешкання, відповідачі у справі.

Реєстрація відповідачів у домоволодінні відбулася у наступні терміни: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована у домоволодінні 25 вересня 2007 року; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована у домоволодінні 29 травня 2008 року; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована

у домоволодінні 12 листопада 2010 року; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований у домоволодінні 02 грудня 2012 року.

На час реєстрації відповідачів у домоволодінні два співвласника домоволодіння були померлими ( ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ).

З огляду на викладене, просила припинити сервітут (право користування чужим майном) домоволодінням АДРЕСА_1 для: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , визнавши цих осіб такими, що втратили право на користування зазначеним житловим приміщенням.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 лютого 2019 рокупозов задоволено.

Припинено право користування чужим майном шляхом визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції керувався тим, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 ніколи не були членами сім`ї позивача або членами сім`ї інших співвласників домоволодіння

АДРЕСА_1 та зареєструвалися за зазначеною адресою без згоди жодного з співвласників, впродовж останніх кількох років без поважних причин не мешкають за місцем реєстрації та передали дане домоволодіння у користування стороннім людям, у зв`язку з чим втратили право користування житловим приміщенням на підставі частини другої статті 406 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 лютого 2019 року скасовано, ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційний суд керувався тим, що ОСОБА_1 не доведено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 користуються саме квартирою АДРЕСА_2 , співвласником якого є позивач. Також не доведено те, що факт реєстрації відповідачів у спірному домоволодінні перешкоджає позивачу здійснювати правомочності власника та користуватися власним майном. Відсутні докази того, що відповідачі чинять ОСОБА_1 перешкоди

у користуванні належною їй часткою у домоволодінні АДРЕСА_3 і вона не має можливості вселитися в будинок.

Аргументи учасників справи

У вересні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просила оскаржене судове рішення скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що спірне домоволодіння має у своєму складі окремі квартири. Апеляційний суд неправильно застосував статті 317, 355, 356, 358, частину другу статті 406 ЦК України.

У жовтні 2019 року ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подали відзив на касаційну скаргу, в якому просять оскаржене судове рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення. Зазначають, що доводи касаційної скарги не відповідають обставинам справи, оскільки спірний будинок поділено на два різні домоволодіння з окремими адресами у

АДРЕСА_4 . Вони мешкають у квартирі № 1 , власником якого

є ОСОБА_11 , яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_7 але не отримала свідоцтво про право на спадщину, та

з дозволу якої вони і зареєстровані за вказаною адресою. Виділ в натурі був зареєстрований в Комунальному підприємстві Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», підтверджено технічною документацією. Позивач не має жодного відношення до квартири № 1

у спірному домоволодінні, тому її права як співвласника не порушені.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 23 вереcня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що на території домоволодіння

АДРЕСА_1 розташований житловий будинок «А-1», який складається із двох квартир № 1 та № 2 з окремими входами до будинку.

Зазначене домоволодіння належало на праві спільної часткової власності ОСОБА_6 (1/3 частина - на підставі дублікату договору купівлі-продажу, посвідченого 08 липня 1982 року Четвертою Криворізькою державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі № 1407) та ОСОБА_7 (2/3 частини - на підставі свідоцтва на право на спадщину за заповітом, виданого Першою Криворізькою державною нотаріальною конторою 15 липня 1998 року, реєстр № 1-2981).

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якого спадщину прийняли ОСОБА_8 та ОСОБА_12 .

ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 та після її смерті спадщину, яка складається із 1/6 частки домоволодіння, прийняла її донька ОСОБА_1 .

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17 серпня 2010 року, посвідченого Третьою Криворізькою державною нотаріальною конторою за реєстром № 2-692, спадщину отримано ОСОБА_1 після смерті її матері ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , та яка складається з 1/6 частини житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в цілому має такі характеристики: дерев`яний каркас, обкладений цеглою житловий будинок «А-1», житловою площею 72,5 кв. м, загальною площею 105,3 кв. м, дощаті сарай «Б», шл/лит гараж «Г», дощаті вбиральня «Ж», огорожа 1-4, водоколонка І, ІІІ.

У домоволодінні зареєстровані ОСОБА_2 з 25 вересня 2007 року, ОСОБА_3 з 29 травня 2008 року, ОСОБА_4 з 12 листопада 2010 року, ОСОБА_5

з 02 грудня 2012 року.

Відповідно до частини першої статті 10,частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які

ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

У частині першій статті 383 ЦК України визначено, зокрема, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане

з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня

2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа

є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення».

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року по справі

№ 6-709цс16, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 02 жовтня 2019 року у справі

№ 644/6646/14-ц (провадження № 61-4811св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Разом з цим статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним

у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (Saviny v. Ukraine, № 39948/06, § 47 ЄСПЛ, від 18 грудня 2008 року).

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку

з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07,

§ 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справа № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок, що «у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті

8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції».

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються

в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням, зокрема мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B. V.

v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Апеляційний суд зазначив, що житловий будинок складається із двох квартир

№ 1 та № 2 , відповідно до частки у праві спільної власності позивача їй належить квартира № 2 , нею не доведено, що відповідачі користуються саме зазначеною квартирою, а тому не доведено і перешкод у здійсненні правомочності власника та користуватися належним йому майном.

Разом з цим обставин про поділ або визначення співвласниками будинку порядку володіння і користування ним суди не встановили, позивач заперечував таке визначення, на що апеляційний суд уваги не звернув, тому вказані висновки суду є передчасними.

За таких обставин апеляційний суд не звернув уваги на те, що визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом

2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві; не надав належної оцінки факту того, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції; не надав оцінки доводам позивача про те, що відповідачі не були членами сім`ї позивача або членами сім`ї інших співвласників будинку, зареєструвалися за вказаною адресою без згоди жодного з співвласників, впродовж останніх кількох років

в будинку не проживають.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду постановлена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене судове рішення апеляційного суду скасувати з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 411, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року скасувати.

Передати справу № 211/3716/16-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Дніпровського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

-М. М. Русинчук