Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа №377/622/20

Провадження №2/377/320/20

28 грудня 2020 року Славутицький міський суд Київської області у складі: головуючої - судді Малишенко Т.О., за участю секретаря судового засідання - Маряхіної І.В., ., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Славутичі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - про стягнення боргу за договором позики,

У С Т А Н О В И В :

21 жовтня 2020 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач просить стягнути на його користь з ОСОБА_3 борг за договором позики в сумі 35 000 гривень та понесені витрати на оплату судового збору в сумі 840,00 гривень.

В обґрунтування позову позивач послався на те, що між ним та ОСОБА_4 був укладений письмовий договір позики, предметом якого було передання у власність грошових коштів в розмірі 35 000 гривень у борг. Саме на цих умовах відповідачу і було надано грошові кошти. На підтвердження передачі грошей відповідач власноруч в присутності двох свідків написала розписку і отримала гроші. Однак відповідач свої зобов`язання не виконала. Позивач неодноразово звертався до неї з вимогою повернути йому гроші, як в усній формі так і письмово, надіславши 18.08.2020 року відповідний лист. Однак відповідач по даний час так і не виконала своїх зобов`язань та не повернула борг у повному обсязі, тому позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення боргу.

Ухвалою судді від 02 грудня 2020 року після виконання вимог, передбачених ч. 6 ст.187 ЦПК України, було відкрито провадження у справі у порядку спрощеного письмового позовного провадження без виклику сторін. Вирішено провести перше судове засідання не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження в приміщенні Славутицького міського суду. Роз`яснено сторонам що відповідно до вимог ч.7 ст.279 ЦПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має право подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Відповідачем ОСОБА_3 отримано ухвалу про відкриття провадження та позов із додатками, до суду нею 15 грудня 2020 року подано відзив на позовну заяву, в якому вона зазначила, що позовні вимоги в частині стягнення боргу в сумі 35 000 гривень визнає.

24 грудня 2020 року на адресу суду надійшла заява позивача ОСОБА_5 про стягнення з відповідача ОСОБА_4 судові витрати за правову допомогу в розмірі 3500,00 гривень.

28 грудня 2020 року надійшла від відповідача ОСОБА_4 письмова заява про те, що вона отримала заяву позивача про стягнення з неї судових витрат за правничу допомогу в розмірі 3500,00 гривень, але цю суму вона не визнає, просить судові витрати розділити порівну.

Зважаючи на відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні та незначну складність спору, суд не вбачає підстав для проведення судового засідання, а тому справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України та ч.13 ст.7 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Судом встановлено, що позивач надав розписку, копія та оригінал якої долучено до справи, в якій рукописним способом за допомогою кулькової ручки зазначено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Славутицьким МВ ГУ МВС України в Київській області 22.04.1997 року, зареєстрована за адресою проживання: АДРЕСА_1 отримала в борг від ОСОБА_5 , 1956 року народження, паспорт серія НОМЕР_2 , виданий Томаківським РС ГУДМС України в Дніпропетровській області 03 травня 2007 року, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 грошову суму у розмірі 35 000 гривень. Грошова сума отримана у присутності двох свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . В рахунок погашення боргу вона зобов`язується після закінчення строку дії мараторію на купівлю-продажу землі сільськогосподарського призначення переоформити землю, належну їй згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 2804559 від 14.10.2014 року на ОСОБА_5 . Розписка підписана Позичальник ОСОБА_4 , свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.7).

Як вбачається із змісту позовної заяви, 18.08.2020 року позивач пред`явив відповідачу вимогу, в якій просив відповідача повернути йому борг позики, оформлений у формі боргової розписки, у розмірі 35 000,00 гривень протягом тридцяти днів від дня пред`явлення даної вимоги, проте відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів не виконала (а.с.8).

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 525,526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками.

Згідно ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Верховного суду України від 24.02.2016 року № 6-50 цс16. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Верховний Суд України в постанові від 11.11.2015 року по справі № 6-1967цс15 зазначив, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Надана суду оригінал розписки містить зобов`язання ОСОБА_3 повернути ОСОБА_8 борг в сумі 35 000,00 гривень. Із тлумачення змісту розписки вбачається, що гроші в сумі 35 000,00 гривень були передані ОСОБА_5 в борг ОСОБА_4 .

Таким чином, зміст розписки становить основний зміст і всі істотні умови позикового зобов`язання, передбаченого ч.1 ст.1046 ЦК України, і є належним підтвердженням укладеного між сторонами договору позики зазначеної суми грошей.

За правилом ч.2 ст.545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові, а разі неможливості його повернення кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (ч. 3 цієї статті).

Враховуючи, що борговий документ перебуває у кредитора після закінчення строку, зазначеного у ч.1 ст.1049 ЦК України, боржника слід вважати таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Таким чином, суд вважає встановленим, що між позивачем та відповідачем укладено договір позики, що підтверджується наявною у позивача оригіналом розписки , яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договорами позики, так і зобов`язання ОСОБА_3 повернути суму боргу -35 000 гривень.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, і з відповідача ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь позивача борг за договором позики у сумі 35 000 гривень.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно ч.ч.2,3 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що 24.09.2020 року між позивачем та АДВОКАТСЬКИМ БЮРО «НУГАЄВОЇ ВАЛЕРІЇ ВІКТОРІВНИ» було укладено Договір № 24/09 про надання правової допомоги.

Відповідно до Додаткового Договору № 1 до договору про надання правової допомоги № 24/09 від 24.09.2020 року АДВОКАТСЬКЕ БЮРО «НУГАЄВОЇ ВАЛЕРІЇ ВІКТОРІВНИ» в особі керуючого бюро Нугаєвої В.В., з однієї сторони та ОСОБА_5 , з другої сторони підписали даний додатковий договір про те, що ОСОБА_5 (Клієнт) доручає, а Бюро приймає на себе обов`язок в порядку передбаченому діючим законодавством України надати йому правову допомогу по справі за позовом Клієнта про стягнення коштів за договором позики з ОСОБА_4 на користь Клієнта в Славутицькому міському суді Київської області. Сторони погодили вартість робіт підготовка та подача позовної заяви складає 3500 гривень.

Згідно детального опису робіт (надання послуг) по Договору про надання правової допомоги № 24/09 від 24.09.2020 року АДВОКАТСЬКИМ БЮРО «НУГАЄВОЇ ВАЛЕРІЇ ВІКТОРІВНИ» в особі керуючого бюро Нугаєвої В.В. в період з 24.09.2020 року по 21.12.2020 року надано ОСОБА_5 наступні послуги (правову допомогу): підготовка та подача позовної заяви про стягнення коштів за договором позики по справі № 377/622/20 до Славутицького міського суду Київської області витрачений час 7 годин, вартість робіт 3500 гривень.

Як вбачається з акту приймання передачі наданої правової допомоги № 1 від 21 грудня 2020 року в період з 24.09.2020 року по 21.12.2020 року Бюро надало Клієнту ОСОБА_5 наступну правову допомогу (послуги) у справі № 377/622/20 за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики 35 000,00 гривень, а саме: підготовка та подача позовної заяви про стягнення заборгованості по вищезазначеній справі, вартість правової допомоги (послуги) за одну години витраченого часу складає 500,00 гривень без ПДВ, всього 3500,00 гривень без ПДВ.

Згідно копії квитанції №56877 від 28.09.2020 року, згідно договору ОСОБА_5 сплачено послуги на суму 3500,00 гривень.

Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати, пов`язані з професійно правничої допомоги в розмірі 3500,00 гривень.

СУДОВИЙ ЗБІР

За змістом ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні в порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Виходячи з наведеного, враховуючи, що відповідач подала відзив про визнання позову до початку розгляду справи по суті, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню половина судового збору, що становить 420 гривень 40 копійок. Інша частина судового збору в сумі 420 гривень 40 копійок повертається позивачу за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258-259, 263-265 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 35 000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з професійно правничої допомоги в розмірі 3500,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 420 гривень 40 копійок.

Управлінню державної казначейської служби України в м. Славутичі Київської області повернути ОСОБА_5 - 420 гривень 40 копійок сплаченого судового збору при поданні позову згідно квитанції №56785 від 28 вересня 2020 року.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Славутицький міський суд Київської області. Апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Відповідно до п.3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Копію рішення направити сторонам для ознайомлення.

Рішення підписано 28.12.2020 року.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя Т. О. Малишенко