Запорізький Апеляційний суд
Пр. № 22-ц/807/2983/20Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кримської О.М., Подліянової Г.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-4), який в подальшому уточнила (а.с. 39-45) та в якому просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку станом на 07.06.2019 року у розмірі 192630,00 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з несвоєчасною платою.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що вона перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго» з 12.05.2014 року, 08 червня 2018 року згідно з наказом № 2487-к від 07.06.2018 року була звільнена за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. На час звільнення позивача у ПАТ «Запоріжжяобленерго» існувала заборгованість по виплаті їй заробітній платі. Заробітну плату позивач не отримувала у повному обсязі протягом тривалого часу.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю першої інстанції Воробйова А.В. (а.с. 21).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 22) відкрито спрощене позовне провадження у цій справі з повідомленням учасників справи.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2020 року (а.с. 151-152) позовні вимоги ОСОБА_1 у цій справі задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 08.06.2018 року по 14.03.2019 року у розмірі 140388,69 грн., яка зазначена без відрахування податку та обов`язкових платежів і зборів, та з якої податок і збори підлягають відрахуванню при сплаті.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь держави судовий збір у розмірі 1406,89 грн.

Позивач ОСОБА_1 із вищезазначеним рішенням, у тому числі в частині відмови погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції (фактично в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ПАТ «Запоріжжяобленерго» у своїй апеляційній скарзі (а.с. 154-173) просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у зв`язку з пропуском строку звернення до суду; розподілити судові витрати.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 175).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргоювідповідача відкрито 08 жовтня 2020 року (а.с. 188).

В автоматизованому порядку суддею Кримською О.М. у цій справі замінено суддю Маловічко С.В. у зв`язку із тривалим лікуванням останньої (а.с. 192-193).

Ухвалою апеляційного суду дану справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 194).

За змістом ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Позивач не скористалась своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Відповідач подав апеляційному суду додатково письмові пояснення (а.с. 195-202).

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, має місце відповідне навантаження судді доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 18 суддів замість 40 суддів за штатом).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, в межах доводів апеляційної скарги відповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ПАТ «Запоріжжяобленерго» у цій справі підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, у тому числі в частині відмови погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала.

Відповідач ПАТ «Запоріжжяобленерго» фактично оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі лише в частині задоволення позовних вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку.

Таким чином, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги ПАТ «Запоріжжяобленерго» і лише в частині, яка є предметом апеляційного оскарження в частині задоволення позовних вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку.

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуємої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

Так, в силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення (п.2).

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі в частині стягнення з відповідача середнього заробітку на користь позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період 08.06.2018 року по 14.03.2019 року у розмірі 140388,69 грн., яка зазначена без відрахування податку та обов`язкових платежів і зборів, та з якої податок і збори підлягають відрахуванню при сплаті, та судового збору у розмірі 1406,89 грн. на користь держави, керувався ст.ст.2 - 3,10 -13, 81 - 82, 141, 263-265 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності цих позовних вимог позивача в частині їх задоволення.

Оскільки, ч. 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Ст. 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго» з 12.05.2014 року. 08.06.2018 року була звільнена за власним бажанням з у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України (наказ № 2487-к від 07.06.2018 року), що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 9-12).

На день звільнення з позивачем не було проведено розрахунок. Так упродовж року, починаючи з липня 2018 року на картковий рахунок позивача надходили грошові кошти зарплата, що підтверджується довідкою АТ КБ «Приватбанк». Виплата остаточної суми позивачу була здійснена 14.03.2019 року.

На вказаних обставинах наполягала позивач, зазначені обставини визнані відповідачем та, оскільки суд першої інстанції не мав обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин і добровільності їх визнання, ці обставини в силу положень ст. 82 ЦПК не підлягають доказуванню.

Таким чином, відповідачем порушено трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати.

Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном.

З огляду на наведене, суд першої інстанції вважав доводи відповідача про скрутне фінансове становище та залежність виплати заробітної плати від стану виконання зобов`язань споживачами послуг товариства, як підстава для відмови у задоволенні позову, є неспроможними.

Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню, суд першої інстанції виходив з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, суд першої інстанції не знайшов підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, суд першої інстанції встановив, що у зв`язку з затримкою у виплаті заробітної плати та відповідно до ст. 117 КЗпП України відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 08.06.2018 року по 14.03.2019 року у розмірі 140388,69 грн. з розрахунку 249 робочих днів х 563,81 (середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення), що визнається відповідачем, підтверджується матеріалами справи. Зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

При цьому, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24.12.1999 № 13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд першої інстанції визначив зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Доводи представника відповідача про те, що позивач пропустила строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не заслуговують на увагу, оскільки у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору.

Враховуючи, що позивача було звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1406,89 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Проте із такими висновками суду першої інстанції погодитись можна лише частково з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає лише частково.

Так, хоча судом першої інстанції у цій справі було правильно встановлено, що дійсно з боку відповідача порушені права позивача та позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку в порядку ст. 117 КЗпП України за весь час затримки розрахунку при звільненні за період 08.06.2018 року по 14.03.2019 року у розмірі 140388,69 грн., яка зазначена без відрахування податку та обов`язкових платежів і зборів, та з якої податок і збори підлягають відрахуванню при сплаті.

Проте, суд першої інстанції допустився помилки, так як помилково вважав, що вказаний середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в порядку ст. 117 КзпП України є складовою заробітної плати, а тому на нього не розповсюджується 3-місячний строк звернення до суду з позовом, передбачений ст. 233 КЗпП України, який мав застосовуватись у цій справі судом першої інстанції в якості відмови у задоволенні позову позивача у цій частині незалежно від наявності (відсутності) заяви відповідача про його застосування, що узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 30.01.2019 року у справі № 910/4518/16, який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Оскільки, встановлено, що про порушене право позивачу було відомо з 14.03.2019 року, а до суду із вищезазначеним позовом у цій справі позивач про стягнення вищезазначеного середнього заробітку в порядку ст. 117 КЗпП України звернулась лише 13.09.2019 року поштою (відмітка суду а.с. 1, конверт з відміткою поштового відділення а.с. 20), тобто з пропуском 3-місячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України, який збіг 14.06.2019 року.

При цьому, апеляційним судом встановлено, що позивач у своєму уточненому позові (а.с. 44) просила суд першої інстанції поновити останній, так як він пропущений, на її думку, з поважних причин: з вини відповідача, так як позивач не мав можливості отримати від відповідача інформації про дату фактичного розрахунку, відповідач в порушення чинного законодавства ухилявся від надання відповідної інформації позивачу.

Суд першої інстанції помилково залишив без уваги та без розгляду вказане клопотання позивача про поновлення пропущеного 3-місячного строку до суду із вищезазначеним позовом, оскільки помилково вважав, що останній позивачем не пропущений при вищевикладених обставинах.

Хоча, за змістом ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до … суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права…У разі порушення законодавства лише про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В силу вимог ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу,…суд може поновити ці строки (аналог ст. 127 ч. 1 ЦПК України).

Проте, зазначені вище позивачем причини пропуску нею 3-місячного строку звернення до суду із вищезазначеним позовом у цій справі не можуть бути визнані апеляційним судом поважними та 3-місячний строк на звернення до суду позивача у цій справі не може бути поновленим.

Так як вказані позивачем причини не є об`єктивними обставинами пропуску останнього позивачем у цій справі.

Оскільки, позивач не була позбавлена реальної можливості своєчасно, з дотриманням вказаного 3-місячного строку з 14.03.2019 року, звернутись до суду із вищезазначеним позовом та просити суд першої інстанції у тому числі в порядку ст. 84 ч. 1 ЦПК України витребувати у відповідача будь-яку інформацію, зокрема вищезазначену дату фактичного розрахунку тощо, якщо у неї дійсно були перешкоди в її утриманні від відповідача.

В силу вимог ст. 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ПАТ «Запоріжжяобленерго» ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.

За таких обставин, апеляційну скаргу ПАТ «Запоріжжяобленерго» слід задовольнити, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2020 року у цій справі в частині стягнення з ПАТ «Запоріжжяобленерго» середнього заробітку на користь ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні за період 08.06.2018 року по 14.03.2019 року у розмірі 140388,69 грн., яка зазначена без відрахування податку та обов`язкових платежів і зборів, та з якої податок і збори підлягають відрахуванню при сплаті, та судового збору у розмірі 1406,89 грн. на користь держави слід скасувати; ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_1 у цій справі слід відмовити у зв`язку із спливом 3-місячного строку звернення до суду.

В іншій частині рішення суду першої інстанції (в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивача) в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. ч. 1, 13 ЦПК України в разі задоволення апеляційної скарги відповідача та відмови у задоволенні позову позивача у цій справі при вищевикладених обставинах, позивач не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, в частині, яка є предметом апеляційного оскарження у цій справі.

І, навпаки, з позивача ОСОБА_1 , яка в силу вимог Закону України «Про судовий збір» не є особою, яка звільнена від сплати судового збору за подачу вищезазначеного позову у цій справі про стягнення середнього заробітку в порядку ст. 117 КЗпП України за час затримки виплати заробітної плати, на користь держави слід стягнути судовий збір за подачу позову до суду першої інстанції у розмірі 1406,89 грн.

А також, відповідач ПАТ «Запоріжжяобленерго» має право на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_1 , яка в силу вимог закону не є особою, яка звільнена від сплати судового збору при вищевикладених обставинах, понесених ним документально підтверджених судових витрат у вигляді судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 2110,34 грн. (належний розмір судового збору, розрахунок: 150 % від судового збору у суді першої інстанції 1406,89 грн. пропорційно до суми позовних вимог в частині, яка є предметом апеляційного перегляду, оригінал платіжного доручення відповідача на суму судового збору 2110,34 грн. а.с. 159).

Керуючись ст. ст. 7, 12, 141, 367-369, 371-372, 374-376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2020 року у цій справі в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» середнього заробітку на користь ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні за період 08.06.2018 року по 14.03.2019 року у розмірі 140388,69 грн., яка зазначена без відрахування податку та обов`язкових платежів і зборів, та з якої податок і збори підлягають відрахуванню при сплаті, та судового збору у розмірі 1406,89 грн. на користь держави скасувати.

Ухвалити у цій частині нове судове рішення.

У задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_1 у цій справі відмовити у зв`язку із спливом 3-місячного строку звернення до суду.

Стягнути з ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір за подачу позову до суду першої інстанції у розмірі 1406,89 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» () судові витрати у вигляді судового збору за подачу апеляційної скарги 2110,34 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 17.12.2020 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кримська О.М.Подліянова Г.С.