РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Першко О.О.,

секретар судового засідання Прокопчук Л.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в інтересах якого діє ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Філюк Валентина Михайлівна, про визнання права приватної спільної часткової власності,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в інтересах якого діє Майданович Т.М. (далі відповідачі), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Філюк В.М., в якому просить визнати за нею право приватної спільної часткової власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовну заяву мотивує тим, що з 05 вересня 1997 року до 09 жовтня 2009 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 . Під час перебування у шлюбі, а саме 01 серпня 2001 року було укладено договір купівлі-продажу квартири та придбано квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та яка була зареєстрована за ОСОБА_8 . Вказана квартира є майном у спільній сумісній власності подружжя. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер і на даний час наявний спір між нею та спадкоємцями першої черги, які протягом шести місяців подали заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 з приводу майна, яке фактично зареєстроване за ОСОБА_8 .

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з мотивів у ньому наведених. Окрім того, представник позивача вказала, що на момент розірвання шлюбу потреби у поділі майна подружжя та визначення часток у спірному майні не було. В спірній квартирі зареєстровано місце проживання дочки позивача та померлого ОСОБА_8 , відтак жодного порушення права позивача на спірну частку у квартирі не було. Лише після смерті ОСОБА_8 , коли позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частки спірної квартири, їй було відмовлено, оскільки на момент смерті ОСОБА_8 вони у шлюбі не перебували і виникла необхідність у зверненні до суду. За життя ОСОБА_8 визнавав її право на спірну частку у квартирі, там зареєстрована її дочка і після розірвання шлюбу вони спільно утримували спірну квартиру. Також, вказала, що спірне майно було придбано за позичені кошти, які потім подружжям поверталися.

24 грудня 2020 року позивач подала заяву про проведення судового засідання без її участі, просить позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_3 в судовому засіданні позов визнала, однак пояснила, що спірна квартира була придбана після продажу іншої квартири, яка належала матері померлого ОСОБА_8 . Їй в 2007 році від її сина ОСОБА_5 стало відомо, що продали одну квартиру, а натомість купили дві квартири, одна з яких є спірна.

24 грудня 2020 року представник відповідача ОСОБА_3 подала заяву про проведення судового засідання без її участі, просить при винесенні рішення врахувати її пояснення.

Відповідач ОСОБА_4 в жодне судове засідання не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. У поданих до суду заявах від 30 жовтня 2020 року та від 30 листопада 2020 року просила розгляд справи провести без її участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі.

ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 , в жодне судове засідання не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. 05 листопада 2019 року подала заяву про застосування строків позовної давності, в якій просила відмовити у позові, в зв`язку із закінченням строку позовної давності, так як рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 жовтня 2009 року в справі №2-9061/9 шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 розірвано. Таким чином, саме із дати прийняття судового рішення у справі про розірвання шлюбу почав спливати термін позовної давності щодо будь-яких претензій позивача. Позивач пропустила без поважних причин строк звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки ще при розірванні шлюбу їй було відомо про наявність спірної квартири.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Філюк В.М. в жодне судове засідання не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Представником позивача ОСОБА_2 були заявлені клопотання про виклик і допит свідка та витребування доказів, які судом задоволено.

Заслухавши позивача, її представника та представника відповідача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом ОСОБА_8 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 05 вересня 1997 року, який розірвано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 жовтня 2009 року в справі №2-9061/09, яке набрало законної сили 20 жовтня 2009 року.

01 серпня 2001 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого ОСОБА_8 купив квартиру АДРЕСА_2 . Відповідно до відмітки на договорі купівлі-продажу квартири від 01 серпня 2001 року цілу квартиру зареєстровано Рівненським міським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_8 , про що зроблено відповідний запис у реєстрову книгу №99 за реєстровим №15-27495 від 07 серпня 2001 року.

Свідок ОСОБА_10 , яка є сестрою позивача, в судовому засіданні показала, що спірна квартира була придбана позивачем та померлим ОСОБА_8 за час їх спільного проживання. Під час купівлі їм не вистачало коштів для її придбання і вони звернулися до неї, щоб позичити кошти, які вона їм надала у позику і які вони їй потім повернули. За життя ОСОБА_8 не заперечував, що спірна квартира є спільним майном подружжя.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненської області 02 січня 2019 року, серії НОМЕР_1 .

04 січня 2019 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філюк В.М. була заведена спадкова справа за №2/2019 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №54670501 від 04 січня 2019 року.

З листа приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Філюк В.М. від 10 грудня 2020 року №139/01-16 слідує, що спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_8 є його діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Також, 22 січня 2019 року до нотаріуса надійшла заява від ОСОБА_1 , яка є колишньою дружиною померлого. У зареєстрованому шлюбі вони перебували з 1997 року по 2009 рік. 01 серпня 2001 року ними була придбана квартира, яка була оформлена на ім`я померлого. У зв`язку з вищевикладеним ОСОБА_1 просить видати Свідоцтво про право власності на 1/2 частку квартири (як на майно, яке сумісно набуте у зареєстрованому шлюбі).

05 червня 2019 року приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Філюк В.М. своєю постановою відмовила ОСОБА_1 у видачі Свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя після смерті ОСОБА_8 , у зв`язку з відсутністю шлюбних відносин.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При розгляді даної справи судом враховується те, що спірне майно було придбане ОСОБА_8 01 серпня 2001 року, тобто до набрання чинності Сімейним кодексом України, а тому застосовуванню підлягають норми законодавства, як діяли на момент набуття права власності на спірне майно, а саме Закон України «Про власність» та Кодекс про шлюб та сім`ю у відповідних редакціях.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно із частиною 1 статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Частиною 2 статті 29 КпШС України передбачено, що поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. ст.7, ст.8, п. ст. 17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду").

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Зазначені норми Кодексу про шлюб та сім`ю України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того, хто їх спростовує.

Отож, згідно із статтею 81 ЦПК України, на відповідача лягає тягар доказування про неналежність спірного майна до спільної сумісної власності.

Вищенаведені положення КпШС України кореспондуються з нормами СК України, який набрав чинності 01 січня 2004 року.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Абсолютність презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними під час шлюбу, підтверджено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Як встановлено судом, квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 була придбана подружжям ОСОБА_8 та ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі.

Позивач вказує, що вказана квартира була придбана за їхні з ОСОБА_8 спільні кошти, в тому числі за кошти, які частково були ними позичені у інших осіб, а потім повернуті.

Судом приймаються до уваги такі її доводи, оскільки вони не спростовуються будь-якими іншими належними та допустимими доказами, а представником відповідача ОСОБА_3 , яка вказувала, що спірна квартира була придбана після продажу іншої квартири, яка належала на праві приватної власності іншій особі, не надано жодних доказів, які б вказували на те, що таке майно було придбане не за кошти подружжя.

З огляду на наведене, суд вважає доведеним як факт набуття спірного майна під час шлюбу ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , так і той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти подружжя, у зв`язку з чим доходить висновку, що таке майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та належало подружжю у рівних частках.

Наведене дає підстави суду зробити висновок про обґрунтованість позовних вимог та про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частку спірного майна, як майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Разом із цим, судом враховується, що під час розгляду справи ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 , було подано заяву про застосування строку позовної давності, в якій вона стверджує, що перебіг позовної давності за позовними вимогами розпочався з дати прийняття судового рішення у справі про розірвання шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , а саме з 09 жовтня 2009 року.

Статтями 256, 257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Таким чином, визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Аналогічні висновки зазначені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, а також Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 759/12058/15-ц, провадження № 61-495св18, від 21 березня 2018 року у справ № 576/2447/15-ц, провадження № 61-8081св18, від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, провадження № 61-19445св18.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач дізналася про порушення свого права власності на спірне майно 05 червня 2019 року, коли нотаріус відмовив їй у видачі Свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя після смерті ОСОБА_8 , у зв`язку з відсутністю шлюбних відносин, що і стало підставою для звернення до суду за захистом свого права, тому з урахуванням трьохрічної позовної давності, встановленої ст. 257 ЦК України та враховуючи дату звернення позивача до суду з позовом, 24 червня 2019 року, позовна давність не сплила.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідачів слід стягнути на користь позивача понесений нею судовий збір в розмірі по 256грн. 13 коп. з кожного.

Керуючись статтями 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України, статтями 60, 63, 69, 70, 72 Сімейного кодексу України, статтями 15, 256, 257, 261, 372, 392 Цивільного кодексу України, статтями 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в інтересах якого діє ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Філюк Валентина Михайлівна, про визнання права приватної спільної часткової власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в інтересах якого діє ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі по 256 (двісті п`ятдесят шість) гривень 13 копійок з кожного.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо в Рівненський апеляційний суд або через Рівненський міський суд Рівненської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , номер і серія паспорта: НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 , номер і серія паспорта: НОМЕР_3 .

Відповідач - ОСОБА_5 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач - ОСОБА_6 , місце проживання: АДРЕСА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_7 , місце проживання: АДРЕСА_5 .

Повне судове рішення складено 24 грудня 2020 року.

Суддя О.О. Першко